Copyright © Marcel Kotek, 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-7617-477-1

PTALI SE…

— — — — — — — — — — — — — — — — — —

Ptali se jich oni, ptáme se i my. Jak často stojí svéhlavý provinilec v hodině smrti bez lítosti pokání? Odkud vůbec vzešel ten strůjce nelidské zloby, který vším pohrdal a žil, jako by neměl nikdy zemřít? Přímluvu za odpuštění nelze nikdy učinit. Osobní přiznání je v zárodku vymýceno stále doutnající touhou po moci, po krvi. Nakonec je se svou vinou osamocen. Nic víc. Tím jeho příběh končí. Naopak tím navazuje jiný příběh. Příběh mnohých, jenž skončí až pohlazením andělských křídel po hlubokých jizvách, které jsou strašlivým důkazem, že minulost byla skutečná. Do té doby je každý přeživší odsouzen k trestu odnětí života, protože ani Boží stvoření si nedovede poradit se vzpomínkami. Děje se to každou noc, a pokaždé úplně stejně. Až do okamžiku… Nikomu se nezdá o jeho jinošském mládí, kdy po hospodách zpíval nestydaté písničky, bavil se a tančil. Ani o té krásné dívce odnaproti, která se ne a ne oddat jeho srdci. Ani na to, kdy jako dítě rodičům vděčně muchlal dlaně. Ne! Oči pomalu hasnou a rozevře se černočerná opona. Za ní jsou dveře, ale nikdo neklepe, aby vešel. Až zhasnou i poslední světla, dveře se otevřou a na vlastní kůži cítí vše, co za nimi právě vidí.

Je mu zle, chce se těch hrůz zbavit, ale nejde to. Pak se dveře prudce zabouchnou a on si na chvíli vydechne. Než se však vzpamatuje, stojí ve dveřích Smrt. Jako vždycky. Přesto v panice chce utéct, jenže Smrt je stále blíž a zároveň s ní se blíží nepředstavitelná bolest za prožité běsy (jako vždycky). Těsně před ním však zcela zmizí, stejně jako zmizela i bolest (což bylo poprvé). A tak už nyní oči hasnou, ze dveří vychází anděl, všichni přítomní jsou nějak sklíčeni, hledí na „nemocného“ se smutkem. A ten, když pootevře hasnoucí oči, zrcadlí v nich veškeré utrpení, které děsí ty, kdo svého příbuzného obklopují. Přítomní to nechtějí dále sledovat. Utíkají od lůžka umírajícího, který umírá tak, jak bojoval i žil. Sám… Sám za sebe – sám jako skupinka – sám jako národ, proti mnohonásobné přesile. Přesto příběh nekončí, protože mnozí z těch, které anděl ještě nepohladil, největšího zmaru, podrazu a křivdy po vydatných soustech nedobrovolně trpce zakusují již o pár let později, z vlastních řad. Mnohé se odehrává uvnitř a neproniká ven. Jenže kam až takto dojdou? Co když jdou špatným směrem? Jeden z mnoha dívá se před sebe, na pohřeb svůj, kterým dále se nechce nechat trýznit. V černé změti beznaděje lze nalézt pouze poznání, že jejich osudem nebylo osvobození druhých od totality nacistické a komunistické, nýbrž odsouzení od těch samých.

A ty, který můžeš z ničeho povolat do života, polož všem na oblak kříž.

O NÁS BEZ NÁS

— — — — — — — — — — — — — — — — — —

Zdrcující dopad mnichovské kapitulace v roce 1938 měrou nejvyšší přímo vedl k bezútěšnému rozkladu celé společnosti, což se projevilo především zásadním utlumením jakýchkoliv náznaků politických promluv demokratických stran. Po celé republice jako reakce na nelichotivou a potupnou situaci vzniklo mnoho ilegálních spolků, jež pro možnost obhajovat obecné demokratické principy musely se přemístit do soukromých bytů, stejně jako krysy do kanálů. Liga těchto mužů na takto neformálních setkáních často vedla sáhodlouhé politicko-společenské přednášky, jejichž jádrem bylo prosté vyjadřování názorů k neomezenému okruhu problémů. Takto nastolené úvahy nepřímo poukazovaly nejen na hrozbu tyranie jedince, ale i tyranie myšlenek, která brání zdravému lidskému vývoji a společnost vede k destruktivní abortaci. Základní obrat nastal přičinlivým vstupováním – do té doby přísně apolitických – členů československé armády právě do ilegality, čímž se ještě více rozrostl počet obdobných politizujících družin, které se utvářely i ve zbylých složkách obyvatelstva.

Jedna z těchto nejvýznamnějších skupin se již od podzimu roku 1938 začala scházet v Praze-Dejvicích v bytě pplk. Josefa Balabána v ulici Na Hutích č. p. 1, případně v legionářské restauraci Bajkal na Vítězném náměstí (dnešní Dům armády Praha). V rámci této neformální skupiny se společně setkávali bývalí příslušníci zahraničních československých legií z doby 1. světové války plk. Josef Churavý, pplk. Josef Balabán, pplk. Josef Mašín, mjr. RNDr. Josef Jedlička, mjr. Alois Janotka a rovněž, v té době již záložní důstojníci, Bohuslav Sleza, Gustav Svoboda a Otakar Schideck.

Okolnosti i samotné přijetí mnichovského diktátu Bohuslava Slezu znatelně ranilo, stejně jako jeho sestru Josefu Kochmanovou. Slezova sestra (později provdaná Nebřenská) se s Josefem Balabánem seznámila už v roce 1930 a měla s ním dcerku Haničku. Kochmanová svého bratra s Balabánem seznámila na jaře roku 1935. Josefa se s Balabánem i dcerou přestěhovala ze svého bytu v ulici Vostrovská č. p. 41 na Praze 6 na novou adresu – Na Hutích č. p. 1. V bytě ve Vostrovské ulici měli Balabán s Kochmanovou také vysílačku pro spojení s Londýnem. Pouto mezi Slezou a Balabánem nebylo tedy silné jen díky stejnému politickému smýšlení, ale logicky také z důvodu pevného svazku v rámci rodinného vztahu zeť–švagr.

Co na tom, že s mnichovskou dohodou vyjádřil ostrý nesouhlas náčelník francouzské vojenské mise v ČSR Louis-Eugène Faucher, který si odňal z hrudi své uniformy všechny záslužné vojenské řády a poté demonstrativně odešel z armády. Co na tom, že v britském parlamentu, ba i přímo ve vládě se ozývalo nemálo hlasů, které podporou pro ohroženou zemi ve středu Evropy nešetřily. Co na tom, že mnohem ostřeji se během mnichovské krize vyslovil první lord admirality Alfred Duff Cooper. Ten několikrát premiéra Nevilla Chamberlaina a vládu žádal, aby Čechoslováky ujistili, že pokud odmítnou německá ultimáta, Británie bude stát při nich. Po podpisu mnichovské dohody Alfred Duff Cooper raději na svůj post rezignoval. Do vlády se vrátil jako ministr informací až v době, kdy byl premiérem Winston Churchill, který po mnichovské dohodě prohlásil: „Je po všem. Československo plné žalu, opuštěné a zlomené, mizí ve tmách… Británie a Francie měly na vybranou mezi válkou a hanbou. Zvolily hanbu. Budou mít válku. Nevěřte, že tohle je konec. To je teprve začátek zúčtování, pouze první doušek, první ochutnání hořkého nápoje, který nám bude podáván rok co rok.“

Přesně uvažoval i Balabán, který si brzy začal uvědomovat, že boj s nacisty je nevyhnutelný. Přitom rovněž zastával názor, že toto střetnutí bude mít zcela jinou podobu, než jakou měla běžná bojová praxe na frontě. Díky tomuto přesvědčení stál od podzimu roku 1938 u zrodu sítě svých spolupracovníků, o jejichž věrnosti a taktéž praktických schopnostech v nadcházejícím střetnutí nepochyboval. Součástí vznikajícího domácího odboje byly skupiny Politické ústředí, Petiční výbor Věrni zůstaneme (PVVZ) či bývalými československými vojáky založená Obrana národa (ON). Byť primární činností těchto skupin měla být především zpravodajská činnost, v případě PVVZ šlo o skupinu, která úzce spolupracovala se sítí železničářů a poštmistrů. Záhy se k Balabánovi připojili Josef Mašín s Václavem Morávkem. Sleza byl Balabánem vyzván k aktivní odbojové činnosti, s čímž záložák Sleza bez mrknutí oka souhlasil.

Na jaře roku 1939 bylo v podstatě všem jasné, že výbojné nacistické Německo se nespokojí pouze s dosavadním průběhem událostí. Hitler nakonec s úspěchem živil také slovenskou iredentu, což mělo později za následek odtržení Slovenska od zbytku republiky. Gestapo začalo rozprostírat své mocné sítě, zbavovalo svobody celou řadu osobností, prostory pankrácké věznice pozvolna zaplňovalo osobami z německého hlediska nebezpečnými a nespolehlivými, olupovalo české židy, aby nebyl jakkoliv ohrožen vojensko-hospodářský potenciál Německa, než započne samotná válečná vřava. Budoucím okupantům však postupně rostl pověstný „hřebínek“, když velkohubě prohlašovali, že primárním úkolem Čechů není vést politický způsob života, protože to je záležitostí Říše, která si vzala na starost tzv. převýchovu národa v duchu říšského smýšlení. Těmito kroky bylo Československo prozatím odsouzeno k politické nesvobodě. Avšak signály o blížícím se začátku války byly den ode dne jasnější a – bohužel – srozumitelnější.

V předvečer 15. března 1939 v domě v Komornické ulici č. p. 1 na Praze 6 Sleza naplno dumal, co vše v nastávajících zlých časech čeká náš stát. Slezův typicky strohý, jako kámen tvrdý pohled směřoval tentokrát kamsi do prázdna. Marně se snažil pochopit, co s námi bude provádět nacismem zfanatizované Německo. Striktní povahu jeho úvahy připomínala pouze rozechvělá, hladce oholená brada. Nakonec vstal od stolu, zapálil si ubalenou cigaretu a u okna chvíli pozoroval stromy na zahrádce. Venku bylo ještě světlo. A přece šero natolik, jako by se málem už připozdívalo. Po chvíli ze dvorku po schodech až k nejvzdálenějším místům pozemku utíkaly sousedovic děti. Tři starší kluci, bratři Vašík a Zdenda Pospíšilovi, dále nejstarší z dětské party, synovec vinohradského bečváře Jindra Vyšín, a sotva čtyřletá holčička Maruška Kroupová, s energií sobě vlastní se hašteřili, překřikovali, plašili havrany, až nejvíce rozdováděný Jindra srazil malou Marušku z mokrých schodů na zem. Dítě pod tíhou nečekané rány se takměř skutálelo až na dvorek. Všichni se nejprve strašně polekali, načež holčičce instinktivně přispěchali na pomoc. Děti si oddechly, že díkybohu se nic vážného nestalo. Maruška byla jen dezorientovaná a v lehkém šoku, zato její kamarády začalo uhryzávat vlastní svědomí. Zdenda s Vašíkem Marušce očistili kabátek a přes hlavu přetáhli pletený kulíšek. Zdenda jí rošťácky ještě do dlaně vtiskl kamínek, aby s ním vyplašila nejblíže sedícího havrana. Samozřejmě se netrefila, na druhou stranu její nepřesnost nezabránila vykouzlení nevinného úsměvu ani náhodou, načež k naprosté spokojenosti malé dětské dušičky stačilo už jen utřít nudli do rukávu. Slepou bábu kluci hrát pokaždé nechtěli a na „Krvavé koleno“ či „Král vysílá své vojsko“ je Maruška moc malá. Jindra tedy zřejmě překvapil i sám sebe, když se rozhodl své předchozí nedbalé počínání odčinit. Avšak po svém. Nabral do kapes hrst kamení, dva podal Marušce, a aniž by to čekala, vyhoupl ji s pomocí kamarádů na svá ramena. Odtud měla přeci jen lepší výhled na tu správnou trefu. Sleza dál postával u okna jako vytesaná sfinga.

Kdyby se ho z gruntu někdo pozeptal, co se před chvílí přihodilo na zahradě, patrně by si na nic nevzpomněl, protože oči viděly něco jiného, něco mnohem krásnějšího a pozitivnějšího, než co se mělo v blízké budoucnosti všem doopravdy stát. Hořká žluč vzteku a bezmoci se prolévala celým jeho tělem. Paralýza však nesměla mít dlouhého trvání. Bylo načase zatemnělou mysl okysličit skutky, nikoliv pouze úvahami. Smutná, tesklivá středa dne 15. března 1939 byla ta tam.

Manželce Jiřině zanechal předem domluvený tajný vzkaz, aby se nestrachovala. Bohuslav Sleza byl v tomto ohledu již opatrný, neboť první manželka v rámci fatálních důsledků celosvětové hospodářské krize spáchala v roce 1930 sebevraždu oběšením. Druhé Slezovo manželství bylo soudní rozlukou z oboustranné viny rozloučeno. V osobě Jiřiny Jeřábkové teprve našel, co nikdy doopravdy neměl. Navíc do formující se ilegální odbojové činnosti dokázal přivést nejen manželku, ale také jejího bratra Ladislava. Kromě toho v ilegalitě působila taktéž Slezova matka Anna, což bylo zásluhou zejména dcery Josefy.

„Tento den je velkým mezníkem mého života,“ říkal si Sleza cestou za Pepíčkem. Během velké debaty dal Balabán Slezovi za úkol, aby navázal pevné kontakty s ÚVOD. To mělo zajistit značné posílení dosavadní pozice podzemního hnutí. Do svých řad bylo třeba začlenit veškeré stěžejní nekomunistické organizace domácího odboje. Sleza souhlasil a následně učinil Balabánovi nabídku, kterou nemohl odmítnout. Vše spočívalo v tom, že Sleza, zaměstnaný jakožto mechanik v továrně Letov v Letňanech, bude podávat podrobná hlášení, co vše Němci v Letově schovávají a chystají. Postupně měl vynést i výkresy několika typů letadel. Jeho zápal pro věc značně imponovala taktéž podplukovníkovi. Každá pomoc se v té době hodila více než kdy jindy. Bylo třeba nejdříve zorganizovat plán k rozprostření zpravodajské sítě a posléze v praxi jakýmkoliv způsobem omezit vliv Němců. Ke skupině ON – Balabán, Mašín, Morávek – tak přibyl např. radiotelegrafista František Peltán. Na Bílé Hoře v Praze si Balabán u klempířského mistra Josefa Líkaře vždy objednával výrobu „cukroví“ (čili výbušnin a sabotážních mechanismů).

Když bylo mezi Slezou a Balabánem vše ujednáno, vzájemně se oba muži podrželi za ramena a zhluboka si pohleděli do očí:

„Bóžo, víš, jak moc riskuješ, co to bude pro tebe znamenat?“

„Ano, jistě, vím, ale nedbám obav ani žádného nebezpečí.“

O necelé dva týdny později Sleza Balabánovi nahlásil, že vše je připraveno. Rovněž přinesl zprávu, že v Letově Němci už zaplňují sklady, ve kterých se nachází přes 60 kusů kulometů Lewis (varianta „dvojče“), několik desítek samopalů, pistole, výbušniny, granáty či zmíněné výkresy leteckých konstrukcí.

Sleza do Letova už jako diverzant nastoupil ráno 27. března 1939. Do večera stihl vše připravit. Druhý den bylo vše úspěšně převezeno. Tak proběhla první Slezova akce pod Balabánovým vedením. Protože tato akce stoprocentně vyšla, získal si Sleza Balabánovu obrovskou úctu a důvěru, na což byl Sleza náležitě hrdý. Také se tímto činem Sleza stal oficiálně platným členem první garnitury ON.

Nyní však nastal čas pro první velký úkol a pravou zatěžkávací zkoušku. A to nejen pro členy podzemního hnutí, ale především pro samotný organizační systém. Slezovi bylo dáno za úkol, aby pro sebe získal několik důvěryhodných spolupracovníků. Cílem akce bylo vynést výkresy několika typů letadel. Úkol to byl nesmírně obtížný a velmi riskantní. Balabán Slezu vyprovodil slovy: „Bóžo, jestli dokážeš tohle, jsi pro nás pravý chlap.“ Sleza k tomu neměl co dodat. Věděl, že tento úkol nebude nic snadného, zároveň si pro sebe říkal, že to nebude ani nic nemožného. Tato úvaha však zapracovala jako roznětka.

Několik následujících týdnů Sleza v Letově v podstatě jen „oťukával“ prostředí. V nové roli mu najednou přišlo vše jiné. Slídil také po zaměstnancích – svých možných spolupracovnících. Pořád se mu někdo z nějakého důvodu nezdál. A to mezi lidmi byli tací, které Sleza dobře znal ještě z doby před okupací. Bylo zapotřebí už výsledků v praxi. Obezřetnost byla jistě namístě, avšak čas nemilosrdně tlačil. Nakonec Sleza po dlouhém váhání šel najisto a navázal rozmluvu s Vaškem Novotným – vedoucím výkresárny. Během pár dní k nim přibyli ještě Thomajér s Edou Bláhou. To bylo prozatím vše, co Sleza ke splnění úkolu potřeboval. Novotný raději ani nehnul brvou, když náhle před sebou uviděl Slezu se strohým výrazem ve tváři. Taktéž Václav se nestačil ani nadechnout, když Sleza tiše pravil: „Vašku, neptej se mě teď více. Potřebuji určité výkresy.“ Novotný okamžitě věděl, oč tu běží. Bez řečí splnil žádost svého kamaráda. Sleza se rozhodl tedy ještě téhož večera něco pronést.

Bylo kolem páté odpoledne. Novotný měl v tuto dobu již připraveno 60 výkresů letadel typu Focke-Wulf Fw 190 A, C a D. Sleza byl nadšený. Avšak teď nastala druhá fáze plánu – pronést výkresy z Letova. To měla být pro Slezu hračka. Vše si během dne pečlivě promyslel. Popadl výkresy a zavřel se na ošetřovně, kde už čekali Bláha s Thomajérem. „Kluci, potřebuji s tímto pomoci. Nebojte se ničeho,“ pravil Sleza. Nato se svlékl do půli těla, z aktovky vytáhl provaz a lepenku. Netrvalo dlouho a s pomocí kamarádů měl Sleza na břiše, na zádech a pod pažemi přilepeny dokumenty. Podíval se do zrcadla, jestli to nebude jakkoliv nápadné. Několikrát se otáčel a pozoroval z vícero úhlů. Vše se zdálo v pořádku, ale pro jistotu si vše ještě více utáhl. Hlavně na zádech a pod pažemi. Jakmile neměl ke svému vzezření výhrad, oblékl si šaty, do aktovky vložil prázdný rendlík, noviny, tabatěrku… Nakonec se před zrcadlo postavil znovu. Pro jistotu. Na závěr se nechal zkontrolovat Bláhou a Thomajérem, aby ho naposledy řádně okoukli. Jelikož byl Sleza pro úspěšné splnění akce schopen i střílet, byť plně si vědom značného osobního rizika a samozřejmě i notné pozornosti, kterou Němci Letovu věnovali, do falešné kapsy v aktovce ukryl plně nabitý Mauser HSc. Tento 700 gramů těžký dárek dostal Sleza přímo od Mašína pro svou ochranu. Zbraň, koncipovaná pro projektily Browning 7,65 mm, uchovala v zásobníku 8 nábojů. Úsťová rychlost střely dosahovala hodnoty 290 m/s. Druhou zbraní byla „Parabella“ 9 mm, kterou obdržel pro změnu od svého švagra pplk. Josefa Balabána. Pro tuto akci byly obě plně vyhovující. Při odchodu na sobě Sleza nedal znát žádnou nervozitu. Bránou firmy Letov prošel bez sebemenšího zaváhání.

Když bylo po všem, vzal si Sleza vůz taxi a hajdy za Pepíčkem do Dejvic. Chvíli musel na Balabána čekat, tak se rozhodl, že si čas zkrátí po svém. Zhasl světlo, zapálil petrolejku a ubalil si cigaretu. Mlčky přitom hleděl na hořící kahan. Dokouřil, stáhl světlo lampy a čekal. Když konečně přišel Balabán, Sleza s náležitou péčí začal zpod šatů vytahovat výkresy. Jakmile i ten poslední z nich předložil na stůl, Balabán přistoupil blíže a cvičeným zrakem prohlédl odcizené dokumenty. Posléze zabořil zrak Slezovi přímo do obličeje a uznale pravil: „Tak to si skutečně nechám líbit!“ Na víc už neměli čas. Výkresy rychle složili do kožené aktovky, protože v bytě na Vinohradech na ně už čekal Mašín s plk. Janotkou, kde výkresy ofotografovali, aby je Sleza mohl ráno vrátit na místo. Domů do Dejvic k manželce Jiřině se Sleza dostal dvě hodiny po půlnoci. Unavený, hladový a nevyspalý. O čtyři hodiny později na Slezu v Letově čekal Vašek Novotný, aby výkresy vrátil bezpečně na jejich místo. Zároveň ho Sleza zaúkoloval o další várku na večer. Novotný souhlasil.

Během dvou týdnů tímto způsobem Sleza z Letova vynesl kompletních celkem pět typů letadel, leteckých motorů a zbraní. Konkrétně šlo o německý jednomotorový dvouplošník na střední tratě Ju W 34, dvoumotorový bombardér Ju 86, pro stíhací letouny určený pístový vidlicový letecký motor Junkers Jumo 211, dále třímotorový transportní letoun Ju 252, stíhačku Focke-Wulf (Fw 190 A), 60 kulometů Lewis (dvojče) a poslední upravenou verzi bombardéru Ju 86, v tomto případě určenou jako průzkumné/dopravní letadlo. Množství výkresů bylo značné. Riziko stále větší. Aby Sleza maximálně snížil možnost odhalení, zapojila se do akce i manželka Jiřina. S tím počítal dopředu. Bohuslav si předem mezi chlapy v práci vytvořil legendu, že je manželka již nějaký ten měsíc v požehnaném stavu. Při poslední předávce z Letova musela dokonce přímo za manželem až do Letňan, kam přijela sanitou. Chvíli Jiřina sama pobyla s mužem v kanceláři, poté se zdrželi na ošetřovně, kam předtím Vašek, jako vždy, šikovně schoval zbytek výkresů. Sleza nelenil a připevnil zbytek nákresů manželce na tělo. Nabil si pistoli a šel Jiřinu vyprovodit před Letov. U brány proběhlo naštěstí opět vše bez problémů. Balabán poté zařídil, aby bylo vše kurýrní službou přes Jugoslávii a Bulharsko posláno Spojencům.

Následující den, když bylo vše opět na svém místě, dumal Sleza celé odpoledne nad tím, jak to celé završit. Chvílemi se rozpomněl, jak osudného 15. března u okna do zahrady pozoroval hašteření dětí, pokuřoval a přitom si plně uvědomoval fatálnost budoucích časů. Nyní však moc dobře věděl, že zradil celý Letov, ale bylo mu to vlastně jedno, protože právě z Letova si hitlerovci vytvořili své překladiště pro výrobu strojů pro Wehrmacht. To se pro Slezu ukázalo být jediným správným důvodem k ohlášení finální akce, kterou si během dne vymyslel. Věděl totiž o panu Líkařovi a jeho „cukrárně“. Úvaha nad tím, jak udělat Němcům na rozloučenou ještě nějakou paseku, nabrala vpodvečer už zcela jasné kontury. Okamžitě kontaktoval Mašína. Přes něj si objednal termitové granáty. Jejich výhodou byla malá velikost a vysoká účinnost. Výslednou podobu měly jako malé kovové „tyčinky“. V precizním mechanismu výbušniny byla umně skrytá malá nádoba s žíravinou, která při dovření víka granátu praskla, poté se žíravina přes filtr pomalu dostala až ke kontaktu s drátkem, načež látka okamžitě explodovala. Samotný výbuch přitom doprovázel extrémní spalující žár. Pan Líkař dokázal zhotovit tři varianty této výbušniny – bílou, zelenou a červenou. Stanovená lhůta od zapojení do výbuchu činila u bílé verze dvě hodiny, u zelené dvanáct a u červené dvacet čtyři. Sleza si objednal jen bílé „cukroví“.

Na správný okamžik však musel nějakou dobu počkat. Vše mělo své důvody. Ve dvou zatýkacích vlnách (první proběhla na podzim roku 1939 a druhá v únoru 1940) došlo prakticky k rozbití první garnitury ON. Gestapu se u zatčených a posléze mučených členů ON podařilo zajistit jmenné seznamy důležitých osob, což rozpoutalo další vlnu zatýkání. Tito lidé zpravidla skončili v koncentračních táborech. Ti, kteří unikli zatčení, přešli buď do hluboké ilegality, nebo zavčas uprchli do emigrace. Prvotní iluze odbojářů o rychlém pádu německé moci se začala rychle vytrácet. V srpnu 1940 Balabánem jmenovaný poručík Bohumil Sleza se tedy dál aktivně zapojoval tak, že navázal spojení např. s Ivanem Sekaninou, Lacem Novomeským, Vojtěchem Vrňatou a primářem Františkem Kafkou, kteří všichni podporovali rodiny vězněných a popravených. Primář Kafka hojně využíval svého postavení primáře v Zemském ústavu pro choromyslné, kde podle potřeby ukrýval stíhané a ohrožené odbojáře. Balabán také od ÚVOD dostával rozsáhlé informační zprávy od Spojenců, podle kterých mohl co nejobjektivněji posuzovat aktuální světovou situaci, což byla zásluha zejména Vojty Vrňaty. Sleza nadále zůstával v Letově a trpělivě čekal na svou příležitost.

V červenci 1941 Sleza zjistil, že Němci chystají letové zkoušky nového typu letadla Ju 252. Okamžitě se spojil s Balabánem a svěřil se mu, že nastala ta pravá chvíle. Od Pepíčka dostal souhlas i požehnání. Nyní bylo vše na Slezovi tak, jak si od začátku sám přál. Zprvu se musel nenápadně vetřít do party, která stroj připravovala, což nějaký týden zabralo. Němci byli naprosto u všeho. Byl jich plný Letov. Nic nenechávali náhodě. Byli si také nezlomně jistí, že člověk v postavení Slezy vlastně ani nemá nárok pomyslet na zosnování případné sabotáže, protože čin podobného charakteru lze chápat jakou čirou sebevraždu. Jakmile si získal těžce nabytou důvěru, že se může volně pohybovat okolo nového stroje, vše se nadále počítalo po hodinách.

V den prvního zkušebního letu bylo nádherné počasí. Vlastně už od samého rána se slunce svými paprsky mohutně opíralo do krásného okolního prostředí. Připravený letoun měl namířeno do Milovic. Posádka letounu se ještě zdržovala v prostředí místní kantýny. Sleza najednou spatřil několik ozbrojených stráží, které obcházeli zbrusu nové letadlo. Že se pomalu schyluje k prvnímu zkušebnímu letu, napovídala i stále početnější skupina lidí na ploše. Přibyli ozbrojení strážci, konstruktéři, vedoucí závodu či německý Abwehrbeauftragter. Nikdo další do areálu už vpuštěn nebyl. Nejvíce byla posílena ostraha hlavního vchodu do Letova. Jenže možnosti, jak nálože efektivně umístit do letadla, prakticky neexistovaly. Ve smrtícím nepřátelském prostředí a v ten na první pohled nejméně vhodný okamžik se Slezovi podařilo nemožné – umístit obě výbušniny co nejblíže k palivovým nádržím. Když viděl, kolik lidí se okolo pohybuje, pozvolna se začínal smiřovat s představou, že ho Němci rozstřílejí. Štěstí, že v nastalém šoku nezpanikařil. Jen co si to celé uvědomil, setřel z čela smrtelný pot. Odteď měl jen dvě hodiny k dobru, než letadlo vybouchne.

Již předem si zjistil, že zkušební let stroje byl naplánován na desátou hodinu dopolední. Cibulové hodinky prozradily, že jsou dvě minuty po půl desáté. Nálože už byly na svém místě. Měl spočítáno, že let potrvá nejméně hodinu tam a hodinu nazpět. Chtěl, aby letoun vybuchl ve vzduchu při zpátečním letu. K explozi v žádném případě nesmělo dojít na ploše letiště. Jenže stroj ještě nevzlétl a čas se neúprosně krátil. Pilotům nejprve nastal nečekaný problém s formalitami. Sleza začal být nervózní. V hlavě přemítal, proč let najednou zdržují. V duchu se modlil, aby Němci letoun ještě jednou nekontrolovali. Utěšoval se tím, že stroj byl ráno řádně prozkoumán a předán. Navíc Němci v Letově pro jistotu provedli velkou šťáru a nic podezřelého nenašli. Avšak na letišti stále tikala časovaná bomba. Když už se mu zdálo, že závod s časem definitivně prohrál, zjevila se na ploše letiště posádka. Hodiny ukazovaly jedenáct. Sami piloti byli navzdory nečekaným průtahům v dobrém rozmaru, což se rozhodně nedalo říct o Slezovi, protože nastala další časová prodleva kvůli problémům s odbavením. Posádka mezitím nastoupila do kokpitu. Naplno se projevila Slezova vzrůstající nervozita. „Jestli to bouchne už tady na zemi, tak to potěš pánbůh,“ říkal si v duchu. Znenadání prostorem letiště zaburácela trojice hvězdicových motorů BMW 132, což byl okamžik, na který čekal jako na smilování. Nikdy předtím nebyl tak rád za zvuk německých letadel. Přestože už letoun roloval po ranveji, s ubývajícím časem to vypadalo stále nedobře. Sleza letoun do vzduchu tlačil snad i očima. Když se stroj konečně odlepil od země a započalo obecné německé veselí, vzedmuté obrovskou národní pýchou, Sleza toho využil a z letiště se vytratil jako pára nad hrncem. Ještě než dozněl vítězoslavný aplaus přítomných, ozvala se ohlušující detonace. Z hitlerovské chlouby pro služby Luftwaffe se z nebe k zemi řítila obrovská ohnivá koule. Trosky zbrusu nového typu bombardéru se roztříštily přímo u Kbelské silnice. Ochutnávka Líkařových „cukrovinek“ dopadla vskutku mimořádně.

Akce vždy vyvolá reakci. Začalo následné běsnění a zatýkání. Mezi zatčenými byl i policejní rada Karel Jaroš. Němci zjistili, že Jaroš členům ON a ÚVOD obstarával falešné legitimace. Balabán vycítil velké nebezpečí, proto ostatní vybídl k dočasnému přerušení operací. Slezu napadlo Balabána raději přestěhovat do jiného bytu. Brzy se ukázalo, že Sleza dobře udělal, protože Jaroš gestapákům vše prozradil. Navíc Jaroš dobře znal byt Slezovy sestry Josefy Kochmanové ve Vostrovské ulici na Praze 6. Nicméně v boji proti gestapu museli neustále měnit místo pobytu všichni, včetně Slezy. Skrývali se jako krysy, avšak ozbrojení po zuby, naštěstí vždy o krok před jednotkami gestapa a Sicherheitsdienst. Při útěku docházelo k velkým přestřelkám, častěji v noci než přes den. Při jedné ze vzácných chvilek klidu se Slezovi v jednom nedávno opuštěném domě podařilo najít kousek chleba a paštiku. Ale bylo to k ničemu. Chléb byl rozmočený a paštika mohla odejít po svých. Unavený se sesul na podlahu a usnul. Stejně jako ostatní. Nad ránem ho probudil štěkot psa nedaleko vchodu do domu. Jako by do všech naráz vjel blesk. Naštěstí se ukázalo, že jde o zatoulaného hladového podvraťáka. Bylo však nezbytně nutné opustit úkryt a pokračovat dál. Byl čas sotva tak na cigaretu. Všichni zkontrolovali nabité zásobníky. Sleza si namísto oblíbeného pokouření odepnul pásek z kalhot a vzal nůž. Mlčky začal cosi řezat do opasku. Celkem sedmkrát, přičemž dál dělal jakoby nic a spolu s ostatními se připravil k dalšímu přesunu.

Když se po pár dalších dnech situace dostatečně ustálila, rozhodl Balabán o další akci. Nejdříve Slezu ocenil, že do aktivit odboje aktivně zapojil nejen sestru, ale také matku Annu Slezovou. Dalším spolupracovníkem se stal Slezův švagr Ladislav Jeřábek, který mezi lidi šířil ilegálně vydávané periodikum V boj. Jenže důvěryhodných lidí pomalu ubývalo. Vedení ON nutně potřebovalo získat pro spolupráci čerstvou krev. Sám Balabán dal Slezovi přímý rozkaz, aby sledoval generála Bláhu. Byl si totiž dobře vědom skutečnosti, že od této chvíle musí být k novým lidem mnohem obezřetnější. Chápal, v jakém maléru se odboj může brzy ocitnout, a navíc i kvůli neshodám o ztrátě důvěry, které panovaly mezi ním a některými představiteli podzemního hnutí, zkonstruoval svou vlastní vysílačku „Sparta II“, čímž chtěl mít věci více pod kontrolou.

PADLÍ ANDĚLÉ

— — — — — — — — — — — — — — — — — —

O problémech odboje samozřejmě věděli i hitlerovci. Jako by najednou vycítili šanci jednou provždy smést z povrchu zemského veškeré aktivity podzemního hnutí. Říšským maršálem, velitelem Luftwaffe Hermannem Göringem, založené gestapo nezůstalo své neblahé pověsti nic dlužno a nezahálelo. Bylo rozhodnuto, že bývalý armádní rotmistr (nyní tzv. „prstýnkář“) a bývalý člen ON Antonín Nerad alias Kučera (krycí jméno Dvořák) vykoupí svůj život tím, že se stane dalším z řady konfidentů Geheime Staatspolizei. Brzy po svém propuštění se Nerad snažil opět dostat mezi své bývalé kamarády z ON. Zpráva se brzy donesla k Balabánovi. Po jedné z konspirativních schůzek s Neradem však padl do léčky. Dne 22. dubna 1941 byl Josef Balabán poblíž dejvické lékárny prozrazen a po krátké přestřelce dopaden a zatčen. Přestože byl krutě mučen, nic neprozradil. V květnu byl zatčen také Mašín. Morávek na svobodě ještě dál zatápěl gestapákům.

V sobotu 9. října 1941 v půl třetí ráno mělo dojít k zatčení RNDr. Vladimíra Krajiny. Ten pobýval v bytě svého známého, klempíře Pepíka Rozuma. Avšak ani jeden se v bytě nenacházel. Místo toho gestapu v síti uvízla jiná podezřelá osoba. Neplánovaně zadrženým se stal Josef Jedlička. Škpt. Jedlička se se Slezou znal ještě z dob sešlostí s příslušníky zahraničních legií v legionářské restauraci Bajkal v Dejvicích. Při zatýkání v bytě Rozuma jednotkami gestapa však propukla rvačka. Jedlička ze všech sil kladl odpor a snažil se zničit kostry zpravodajských depeší. Marně. Přesila byla příliš velká. Při vědomí, že je všechno ztraceno, využil chvilkové nepozornostik tomu, aby se zoufale ihned zastřelil. Opět marně. Při následném výslechu Rozum gestapu vyzradil mimo jiné informace jak o Krajinovi a tím pádem o Jarošovi, tak o Balabánově družce Josefě Kochmanové a dceři Haně. Při výslechu Jaroš doznal, že se scházel jak s plk. Churavým, tak s Josefem Balabánem. Tím se předivo dříve spletité zpravodajské sítě domácího odboje značně uvolňovalo. Svůj dokonalý čich na smrt tentokrát prokázal komisař Oskar Fleischer, jenž přikázal tlumočníkovi úřadovny gestapa v Praze Josefu Chalupskému a inspektoru Šípovi špehovat Slezovu sestru Josefu Kochmanovou i jejich matku Annu Slezovou, ke které tajně chodil na obědy štábní kapitán Václav Morávek. Chalupský sice sloužil gestapu jako tlumočník, přesto nebývale laxní přístup Chalupského a Šípa v důsledku nepřinesl v tomto případě žádné výrazné výsledky.

Sleza se to brzy dověděl. Jenže poprvé v životě váhal, jestli má rozkaz splnit. Informace, které o generálovi Bláhovi nabyl, nebylo dál už komu předat. Odboj byl v podstatě mrtvý. Nikdo nikomu už nevěřil. Kolem Morávka umírali lidé stále častěji. Kochmanová byla s matkou v dopoledních hodinách 6. ledna 1942 zatčena. Výslechy nejprve nikam nevedly, načež byla Slezova sestra konfrontována s Magdou Jedličkovou. Manželka škpt. Jedličky se snažila Kochmanovou usvědčit z práce pro ON a ÚVOD i tvrzením, že do bytu v Komornické ulici chodíval Morávek za její matkou na jídlo, což Kochmanová s ohledem na Morávka tvrdošíjně odmítala. Neprozradila vůbec nic. Gestapu však stačila výpověď Jedličkové, aby „odměnilo“ Slezovu matku a sestru připsáním jmen obou žen do seznamu smrti – stanného soudu.

Prvotní Slezova nenávist snad ke všemu brzy vystřídala těžko pochopitelná absolutní bezmoc. Vtíravější a ničemnější než kdy jindy. Kolikrát nyní skládal hlavu do dlaní. Jenže už takhle dál žít nemohl. Realita byla zcela jiná, protože barbarská krutost nacistů se netýkala jen jednoho člověka, jen jedné rodiny, ani jednoho města či jediné země. Tu hrůzu vně i kolem sebe už nedokázal více snášet. Chlácholil se přitom, že stejným způsobem by se zachoval kdokoliv z jeho kamarádů. Vzpomněl si nejednou na Mašína, který byl pro něj odbojářem velkého stylu, a do smrti mu bude děkovat za tu nezkrotnou tvrdost, kterou do něj vryl. Mašín jednou na oplátku tohoto vyznání pravil: „Jestli z nás jeden padne, jich musí k zemi deset.“ Nejen kvůli zabitým spolupracovníkům a kamarádům, Balabánově dceři – své devítileté neteři Haničce –, ale také kvůli manželce Jiřince. Rozhodl se, že zatočí s gestapáky po svém. Jako prvního jal se navštívit bratra své ženy Ladislava Jeřábka. Nakonec do hry nečekaně zasáhl sám Josef Chalupský. Dokázal přesvědčit vyšetřovatele Karla Herschelmanna, aby ze seznamu pro stanný soud vyřadil Kochmanovou a Slezovou. Obě ženy byly v polovině února 1942 nakonec propuštěny.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sklizeň vlčích máků.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.