© Pavel Kosatík, 2015, 2019

ISBN  978-80-7617-408-5

Co dokázal Zátopek, je zázrak.

Nikdo ze současné generace si to nedokáže představit.*

* Kenenisa Bekele, současný (2019) světový rekordman v běhu na 5 a 10 kilometrů a držitel třetího nejlepšího času všech dob v maratonu

Emilovi rodiče před rodinným domkem v kopřivnické ulici 1. května. V roce 2014 na
něm přibyla pamětní deska připomínající, že se zde narodil nejlepší atlet na světě.

Byl jednou jeden Emil, běžec, Zátopek. Běhal a běhal, celý život, všem utíkal a vyhrával. Nikdy nevzdal ani jeden závod.

Byl to dělník. Obyčejný člověk. Nezdědil, nebo se o tom aspoň neví, žádný zvláštní talent, který by mu usnadňoval cestu životem. Sám sebe si zbudoval a povedlo se mu to ve složitých dobách, za nacistů a za raných komunistů, kdy něco dokázat bylo těžší než kdykoli jindy. Dokázal to, co si předsevzal, protože o všem, co dělal, přemýšlel víc než ostatní a to, co ho napadalo, dokázal uskutečňovat krok za krokem. Předběhl ostatní, protože měl silnější vůli než oni. Díky té vůli dokázal absolvovat i několikanásobně vyšší tréninkové dávky než ostatní. A při těch trénincích sesbíral energii, která se mu pak při závodech hodila vždycky ve chvíli, kdy soupeřům začala síla docházet.

Všechno dělal kvůli lidem. Zjistil, že když vyhrává, dělá jim to skoro takovou radost, jako kdyby běhali sami, a tak se snažil vyhrávat co nejčastěji. Závodil a vyhrával, aby měli radost. Vycházelo mu to. Měli.

Běhal nejlíp na světě, ale dokázal to dělat tak, že lidé měli pocit, že běhají a vyhrávají spolu s ním. Občas při běhu dřel tak, až se zdálo, že ještě chvíli a snad samou dřinou umře. Ale mnohem častěji vypadal uvolněně, byl známý tím, že při závodě se svými soupeři nenuceně konverzuje. Na některých snímcích, kde v cíli protrhává pásku, vypadá jako člověk požívající nadpozemské milosti.

Za své vítězství nikdy nic zvláštního nedostal, protože si nikdy o nic zvláštního neřekl. Domohl se jen relativně důležitého postavení v armádě, o které však zase přišel, když se jednou, v roce 1968, rozhodl zlobit.

Když o něm člověk čte v dobových novinách, mnoho se o něm nedozví. Ty noviny totiž psal a vydával režim, kdežto Emil běhal pro někoho jiného: pro lidi, pro společnost a pro národ. Ve šťastných dobách to bývá všechno jedno a to samé, ve čtyřicátých a padesátých letech, když závodil, to však totéž nebylo. Takže spousta toho, co pro lidi znamenal a co si o něm vyprávěli, se do novin nedostala.

Hrdinou těch vyprávění ale dodnes zůstal. Před ním se to z velkých evropských běžců povedlo jenom jeho finskému předchůdci Paavo Nurmimu. Mezi válkami se říkalo: „Běží jako Nurmi.“ A po roce 1945 se začalo říkat:

„Běží jako Zátopek.“ Leckde v Evropě a po celém světě. Stát se pro lidi měřítkem hodnot: po něm se to už v takové míře žádnému českému sportovci nepovedlo.

Běhal celý život a bavilo ho to, nemohl si pomoci. V zimě v létě, ve dne v noci. Když byla tma, svítil si na to baterkou, aby se nezabil. A když napadl sníh a venku běhat nešlo, zavřel se s běháním doma, kam to zrovna šlo. Třeba do koupelny – a když tam bylo namočené prádlo, při skippingu si je nohama zároveň vypral.

Překonal 61 československých a 18 světových rekordů. Skoro všechny jsou dnes opět dávno překonány běžci, kteří po něm začali závodit jako on a dál posunuli hranice lidských možností. V platnosti dodnes zůstává jen jeho český rekord na 25 kilometrů z roku 1955 (1:16:36,4). Jeho čas z roku 1957 na tříkilometrové trati (8:18,3) je také dodnes čs. veteránským rekordem kategorie nad 35 let.

V jedné věci však Emil překonán nebyl a lze mít za to, že se to ani hned tak nestane. Získat tři zlaté medaile na jediné olympiádě na všech třech vytrvalostních tratích (5 a 10 kilometrů plus maraton) se po něm doposud nikomu nepovedlo. Nejblíž byl v roce 1976, na hrách v Montrealu, Fin Lasse Viren: po vítězství v pětce a desítce nastoupil i v maratonském běhu, skončil však na pátém místě. Napodobit Emila ani on nedokázal.

Není divu, že si o něm všichni vyprávěli, i on sám na své závody rád vzpomínal a rád se o tyto vzpomínky s lidmi dělil. Časem se z těch vyprávění stalo něco jako pohádka. Jednou, už mu bylo skoro sedmdesát, mu známí v cizině půjčili knížku, ve které byly popsané ty nejslavnější maratony dvacátého století. Mezi nimi i ten jeho. Autor knihy si dal tu práci a zrekonstruoval Emilův helsinský běh na základě nikoli pozdějších vyprávění, ale původních, autentických pramenů. Emil ten příběh hltal, jako by ani nebyl jeho vlastní. Z pohádky se vrátil zpátky na zem, a vůbec to nebolelo.

Existovalo pár běžců, jejichž jména měl důvod zapamatovat si nejen sportovní, ale veškerý svět – protože lidem představili běh nikoli jen jako mimořádný fyzický výkon, ale jako činnost, která může symbolizovat a vyjádřit veškerý lidský osud. Jeho tíhu i radost, která se může dostavit, pokud člověk objeví způsob, jak prokletí tíhy překonat. Pár běžců to dokázalo, představit běh jako činnost, ze které člověk může poznat, co ho dělá člověkem. Paavo Nurmi, Abebe Bikila, Lasse Viren, Sebastian Coe, Kenenisa Bekele, Mohammed Farah… A Emil Zátopek.

Beru běžecké boty a obouvám, koupil jsem si je před touhle cestou, v Praze jsem je sotva stačil prošlápnout. Bylo jasné, že až budu v Kopřivnici hledat Emilův rodný dům, nemůžu tam přišpacírovat v polobotkách.

Dnešní čtvrť Luhy tenkrát, když se zde Emil narodil, žádnou čtvrtí nebyla, bylo to pár domků roztroušených v polích, oddělených od města železniční tratí. Dnes je to tady jiné. Domky spravené, pár jich zmizelo, když tu trať rozšiřovali.

Mluvil o tom, kudy jako kluk běhal, ten okruh dodnes sedí: z Prvního května doprava do Na luhách, pak znova doprava do Dělnické a tou dokolečka zpátky. Dohromady ani ne kilometr, člověk se při tom nezadýchá, co dál?

Kousek za domem začíná táhlá cesta kolem zadku Tatrovky, rovinka, která se za městem, kde začíná dnešní průmyslový areál, začíná zvedat. Za čtvrt hodiny je člověk v kopcích a v lese.

Skoro všichni z Emilovy rodiny v té továrně pracovali. On první jí utekl. Pryč od továrny! Běh jako cesta k vlastnímu osudu, šťastnějšímu, než je ten předurčený.

KLUKEM V KOPŘIVNICI

Nikdy to nebylo město moc velkých patriotů. Dodnes není. Bývalo daleko spíš městem ocelovým. Obytné domy obklopovaly srdce, továrnu, kterou tam její původní majitel založil v roce 1850. Vyráběly se tam nejdřív kočáry a potom auta a vagóny, samé těžké věci, co se hýbaly. V dobách své největší slávy, za komunistů, Tatrovka zaměstnávala až čtrnáct tisíc lidí, kvůli ní skoro všichni v tomhle městě žili. Kvůli práci a už skoro ničemu jinému. Dokud práce byla, zůstávali. Když došla, odcházeli pryč. Vztah k místu se rodil pomalu a rodina Zátopkova, která sem přišla v roce 1922, v tom vlastně patřila mezi průkopníky.

Oba Emilovi rodiče byli původem Valaši. Otec František pocházel ze Zašové, matka Anežka, rozená Pavlíčková, se narodila v nedalekém Zubří. Pro lidi odjinud obyčejná vesnická jména, ale Valach ví, co které z nich znamená. Po svatbě žili ve Valašském Meziříčí, až si otce, jako tolik jiných, Tatrovka přitáhla. Nebylo možné pořád dojíždět tam a zpět, a tak se s matkou rozhodli, že si v Kopřivnici najdou nový domov. Našli ho, oba tam žili až do smrti, otec do 84 a matka do 81 let, oba jsou pochovaní na kopřivnickém hřbitově.

Co asi chtěli? O čem snili? Bylo jim souzeno, aby měli celkem osm dětí. Matčin obraz zůstal v rodinné paměti o něco matnější než otcův: jejím údělem bylo zajistit běžný provoz, nikoli vytyčovat úkoly, což byla kompetence otcova. Pokud se některým svým dětem stačila víc věnovat, pak hlavně starším dcerám, které se snažila podporovat také po jejich odchodu z rodiny. V pozdějších svědectvích nejmladších synů Emila a Jirky se matka vedle otce jevila jako o něco méně zářící osobnost, žena zaměstnaná od rána do večera a vysílená svým životem tak, že si údajně nepamatovala jména zbylých dětí a pletla si je mezi sebou.

To František Zátopek, otec, na fotografiích vypadá jako celkem suverénní vládce svého rodinného světa, patriarcha zvyklý mít lidi v něm pevně pod kontrolou. Byl vyučený stolař: zvláštní profese v ocelovém městě, ale uživil díky ní vlastníma rukama ženu, děti i dům se zahradou a dokázal si časem vyšetřit i čas na spoustu zálib. Díky své činorodé a pracovité povaze i jako námezdní síla a hlava rodiny udržel život všech „svých“ lidí pod dohledem, nebyl to žádný vyčerpaný továrenský proletář.

Ten dům byl nejlepším nápadem jeho života. Při jeho stavbě spojil síly s ostatními členy stavebního družstva a výsledkem bylo, že za železniční tratí, stranou od hlavních kopřivnických ulic, celkem rychle vznikly čtyři přízemní dvojdomky a ve všech zhruba stejné byty, nic moc velikého, obytnou část tvořily vždycky kuchyň, pokoj a ložnice. Do továrny to odtamtud bylo kousek, dnes člověku stačí přejít dvě ulice, aby se dostal k areálu už nepoužívaných výrobních hal a ucítil v chřípí vůni spálené elektřiny, kterou odtud už žádný vítr nikdy nerozfouká. Skupině nových domků, tehdy v polích, se začalo říkat

„Na družstvě“ a ulice, ve které stál Zátopkovic dům, dostala pojmenování 1. května. Rodina se tam přistěhovala ještě před jeho dokončením, pár měsíců předtím, než se Emil narodil.

Otec byl výraznější osobností než matka. Péče o osm dětí ji vysílila.

Pamětní deska, umístěná dnes na domě, připomíná, že se tak stalo 19. září 1922. V tomto domě pak Emil prožil prvních patnáct let života. Zapamatoval si z něho nej víc kuchyň, kde se odbývala většina rodinného provozu a kde stál taky truhlářský ponk, na kterém otec vyráběl věci na zakázku a ke zvelebení domácnosti. A protože byl včelař, často se tam taky hmoždil s různými vylepšeními svých úlů, na těch si dával záležet ze všeho nejvíc. Hned vedle ponku stála v rohu opřená další klíčová rekvizita Emilova dětství, a sice „colštok“, stolařské pravítko, kterým otec Zátopek vyplácel své syny, kdykoli došel k názoru, že je to třeba. Což bylo často. Otcové před sto lety byli často choleriky nejen na Valašsku, a tak nebylo divu, že na některé z těch výprasků se Emil pamatoval celý život, vzpomínal na ně ještě po půlstoletí. Řemen, kterým si otec při tom také často vypomáhal, nakonec matka raději spálila, aby prý „byl doma klid“.

Zahradu kolem domu otec proměnil v malý ovocný sad. Staral se tam o své jabloňové a hrušňové štěpy a hlídal, aby kluci nezralá jablka netrhali, dokud jim to sám na podzim nedovolí. Když jednou přistihl Emila, že trhá, bylo zle. Colštok. K zahradě patřily také četné rybízové a angreštové keře a záhony květin – to všechno rovným dílem kvůli rodině a dětem a zároveň kvůli včelám.

Těch osm dětí navozuje dojem jakési Klapzubovy jedenáctky: velkého a radostného dětského hemžení, jemuž kraluje otec sportovec. Ve skutečnosti to ale bylo jinak, rodina se v tomto kompletním složení nikdy pohromadě nesešla. Především byly mezi sourozenci velké věkové rozdíly, dohromady s rodiči tvořili vlastně tři generace. Nejstarší Ludmile bylo o celých dvacet let víc než Emilovi, vdala se brzy do Brna. Stejně brzy odešla od rodiny i druhá sestra Marie, ta pro změnu zůstala s mužem aspoň v Kopřivnici. Dva Emilovi bratři skončili tragicky. Nejstarší Jaroš spáchal sebevraždu, oběsil se poté, co nešťastnou náhodou způsobil majetkovou škodu, věřitel vymáhal její zaplacení a on nebyl schopen splácet. A Josef se v deseti letech zabil při bruslení pádem na led.

Žádná Klapzubova jedenáctka z toho tedy nebyla. Emil svou skutečnou dětskou republiku vytvořil jen s o šest let starším bratrem Františkem a o dva roky starším Bohumilem; když se dva roky po Emilovi narodil ještě nej mladší bratr Jirka, byl půdorys klukovské sourozenecké party dokončen. Ze všech Emilových bratrů se stali v pozdějším životě tatrováci: z Františka byl nakonec zkušební řidič, z Bohumila podnikový kontrolor, z Jirky vedoucí plánovač. Ale než je rodiče vychovali, zažili s nimi ještě spoustu strachu. Báli se o ně.

Dítě rodičovské strachy nevnímá, ani Emil je neviděl.  Jako kluk byl s ostatními bratry pořád venku a v pohybu: nejdřív na zahradě, pak okolo domu a časem na průzkumných výpravách z Kopřivnice dál a dál. Na ulici se hrával fotbal, a když bylo horko, šlo se koupat k říčce Lubině do Drnholce, obce asi tři kilometry vzdálené; byla to první vytrvalecká trasa v Emilově životě. Nejen v létě, ale taky v zimě, to s bruslemi na krku, nebo jen tak, pozorovat ledové kry uhánějící v proudu.

Jeden rozdíl proti ostatním, bratrům i cizím klukům, tam byl. Zatímco oni chodili, Emil běhal. Brzy si toho všimli i jiní: ten kluk lítal všude tam, kde ostatní, normální lidé chodili – a nejenom tehdy, když bylo třeba spěchat večer zvenku domů, aby nepřišel pozdě a tatínek se na něj nezlobil. Když ho otec poslal pro vodu nebo pro něco do obchodu nebo když si ho učitel ve škole poslal pro svačinu, bral to vždycky poklusem. Bavilo ho všecko to, čemu se ostatní bráchové vyhýbali: když napadl sníh, vzal sáně a na nich nejmladšího bratra Jirku, zapřáhl se do nich a tahal ho tak po polích cestou necestou až do tmy.

Zvláštní povaha, ve které se už v dětství poodkrylo, co tam v onom věku vlastně ještě nepatřilo. Síla, vůle k síle. Honit se, i když to po člověku nechce nikdo jiný. Chce to jen on sám. Ale byla to dřina, ještě žádný sport, ten by mu tenkrát otec ani nedovolil. Byl názoru, stejně jako tehdy ostatní otcové na Valašsku, že člověk má běhat, jen je-li to důležité pro nějaký účel v životě či práci. Kdo běhá z jiného důvodu, třeba pro zábavu, oddává se vlastně zahálce a měl by se k práci vrátit – popřípadě být přiveden zpět pomocí colštoku, jak se i v Emilově případě často dělo. Běh jen tak zbavoval podle otce člověka důstojnosti a hlavně byl zbytečným utrácením času: když otec své kluky uviděl, že kolem domu jen tak blbnou, hned pro ně vymyslel nějakou smysluplnou aktivitu, nejčastěji v souvislosti se svými bohatými včelstvy. Málokdy bylo i o jiné včely tak postaráno jako tenkrát, mezi válkami, o kopřivnické včely páně Zátopkovy. Kluci běžci jim ze svých výprav nosili tu jehnědy, tu lipový květ, tu náruče plné květin.

Najednou i oni viděli, že ten Emil běhá opravdu hodně. I na ně, na kluky, to někdy bylo moc. „Nelétaj jako blázen po polu, Emilu!“ nabádal ho prý jeden z bratrů.

„Nedělaj to, my bysme měli haňbu!“ Jistě, kdo na vesni ci nekráčí vážným, důstojným krokem, ale honí se a štve s koláči potu na zádech, ten nevypadá jako úctyhodný soused. Není to vašnosta, ale blázen, protože proč by se choval jinak než všichni ostatní?

Emil si ze svého tajného kopřivnického běhání dělal legraci ještě o mnoho let později. Už jako šampion, který v roce 1948 přijel do rodného města popisovat své zážitky z londýnské olympiády, vzpomínal, jak doma běhával vlastně tajně, aby si z něj lidé nedělali švandu. „Ještě za války musel trénovat v Kopřivnici v takových místech, kde by nepotkal člověka,“ psaly o tom noviny.

TEN CHLAPEC MÁ SVOU HLAVU

Už bylo řečeno, že Emilův otec byl podnikavý muž. Měl práce nad hlavu, ale kromě času na děti si ho vyšetřil i na spoustu zálib: včelařil, choval slepice a králíky a zahrádkařil, ve všech třech případech i na spolkově-organizátorské úrovni. Když bylo před schůzí potřeba rozeslat oběžníky, vyrazili s nimi po Kopřivnici jeho kluci – jedna z dalších příležitostí pro Emila, aby si zaběhal. A pokud otec považoval běh za plané utrácení času, péči o fyzickou kondici za zbytečnou nepovažoval. Zdaleka ne každý příslušník jeho sociální třídy byl schopen vzít v létě syny a strávit s nimi týden dva túrami po horách – jak pak na doby, kdy byl malý, vzpomínal Emil: společně proputovali polovinu Beskyd, vystoupili na Radhošť a na Pustevny, přespávali u rodinných známých v Dolní Bečvě atd. Kdo měl takového tátu? Každý kluk určitě ne. I ty jeho včely potvrzovaly, jak byl hloubavý: pečovat o ně je jako studovat vysokou školu. Budoval si svá včelstva krok za krokem, s kluky za zády, u všeho byli. Viděli, jak otec vlastníma rukama přetváří nicotu v něco. Svůj první úl vyrobil údajně z dřevěného kuchyňského uhláku; ty pozdější pak už budoval bytelné, tak aby vydržely několik desetiletí. Nakonec jich měl na zahradě celkem šest, byla to opravdová včelí továrna.

Po kom Emil zdědil nohy, není jisté, ale své šikovné ruce měl po otci. I on si později uměl doma všechno spravit, uměl vymýšlet pro domácnost různé užitečné vynálezy, nikdy ho nepřestalo bavit zvelebovat nejdřív byt a potom dům, kde bydlel. Po otci zdědil potřebu pořád něco dělat, vylepšovat, předělávat, spravovat, celý život potřeboval mít všude, kde bydlel, svou dílnu, kde měl uložené krámy s vercajkem. A když se s Danou v pozdějším věku rozhodli postavit dům, Emil ho vybudoval skoro sám – sice s pomocí přátel, sám by na všechnu tu dřinu nestačil, ale celou dobu pod vlastním „ideovým vedením“, při kterém přepracoval původní architektovy plány a propojil dům složitou sítí technických vynálezů – o něž pak po léta zvládal pečovat jako údržbář.

I Emilovu ženu Danu jeho šikovné ruce fascinovaly. Jednou o nich řekla: „Stále jimi něco vrtá, řeže a piluje, mají ulámané nehty, jsou stále pořezané nebo zamazané od oleje. Sám říká, že se minul povoláním a že měl pracovat spíše někde na pile… Dřevo, laťky, prkénka, to je jeho láska. Neméně oblíbené jsou i hřebíky, šroubky a různé dráty…“ S takovýma rukama byla škoda nebýt vždycky u všeho. Když nebylo jiné a důležitější práce, pomáhal doma aspoň při vaření; uměl si uvařit a postarat se kulinářsky sám o sebe dávno předtím, než přišli do módy ideální muži v zástěře.

Ano, tak se to nakonec vyvinulo. Ale než se tak mohlo stát, uplynul dlouhý čas. Na začátku Emil za šikovného neplatil. Narodil se jako levák, což automaticky znamenalo, že je „galbaňa“, nešika. Pro lidi jako on neexistovala jiná možnost než přeškolit se na pravou ruku a psát jako všichni, což se neobešlo bez problémů, ani u Emila. Při nácviku krasopisu došlo nejednou na colštok, a dlouho dokonce ani to nepomáhalo. V prvních letech Emilova života to vypadalo, že si bude muset zvyknout na okřikování a na život při zdi, protože na něco pořádného, co dokážou jiní, velcí kluci, nemá.

To byly ruce. O nohách ještě bude řeč. A hlava? Ta byla dobrá od samého začátku. Ve škole se Emil neučil špatně, na vysvědčení z první třídy měl samé jedničky s výjimkou náboženství (kam – zřejmě s ohledem na otcovo komunistické přesvědčení a z něj vyplývající ateismus) nechodil a byl osvobozen. Jediné dvojky míval z tělocviku, na čemž se zřejmě podepsaly rodinné obavy, že má slabé srdce a musí se šetřit. V osmi letech dostal zánět slepého střeva, musel na operaci do nemocnice, poprvé byl na delší dobu z domu a po návratu na sebe musel znovu dávat pozor. Nejdřív levák, a teď chcípáček – vypadalo to, že ze všech těch kluků Zátopkových něco bude, jenom z Emila ne.

Ale když si mohl dělat, co sám chtěl, když to nechali jenom na něm, tak se nikdy nešetřil. S tělocvikem se stejně jako jeho bratři seznámil v kopřivnické Dělnické tělovýchovné jednotě (DTJ), kam je otec jednoho po druhém přihlásil. I v tom se projevilo, že mu péče o tělesnou zdatnost dětí nebyla lhostejná – a zároveň je tím chtěl formovat politicky. Dělnické tělocvičné jednoty byly tělovýchovnou organizací komunistické strany, ideovým protipólem jinak mnohem vlivnějšího a rozšířenějšího Sokola.

Cvičilo se dvakrát týdně v hospodě, přezdívané Amerika. O výsledcích svých dětí se rodiče dozvídali z akademií, konaných každoročně před Vánocemi. Předváděla se nejenom tělocvičná vystoupení, ale na programu večera byly i zpěvy, tance a divadelní scénky. Jedna z nich se jmenovala Přijel k nám cirkus a účinkující kluci v ní sehráli postavy různých cirkusových hrdinů. Nejvděčnější byly role dvou klaunů: jmenovali se Tintili a Vantili a Emil od začátku sváděl tvrdý zápas o to, aby mohl hrát jednoho z nich – nakonec však usmlouval jen roli opičáka, v další dvojici se svým mladším bratrem Jirkou. Získali krásné kostýmy i líčení, Emil mohl být spokojen – ale nebyl. Rozhodl se, že se za ty „nezískané šaš ky“ pomstí – a dokázal to tím, že jako opičák předvedl na scéně tolik akrobatických přemetů a skoků, až tím na sebe strhl veškerou pozornost. Potlesk, který nakonec patřil bratrovi a jemu, byl nesrovnatelný s tím, jaký zazněl, když se šli děkovat Tintili a Vantili.

Já a oni. Dokážu způsobit, aby se bavili. Poprvé v životě ukradl show svým soupeřům. A i když na to nevypadal, ukázal, jak je pro něho důležité vystupovat před ostatními, dělat jim radost, bavit je. Ten zážitek, kdy se ocitl poprvé před obecenstvem a uspěl, zapůsobil i na něj: o třicet let později ho připomněl ve vzpomínkové knize, kterou napsal spolu se svou ženou. To vystoupení na divadle koneckonců nezůstalo bez vlivu ani na jeho další pohybový vývoj: pod dojmem těch cirkusových klaunů si pak s bratry vymysleli vlastní divadlo doma na dvorku. Jejich klauni používali všechny známé fórky: říkali si „koleno“ místo „kolego“ a strašně se mezi sebou mlátili, ale vždycky jenom jako. Emil prosadil, aby se při tom všem naučili dělat i přemety a salta do hromady písku, a tak se jeho „divadlo“ opět přeměnilo v akrobatické vystoupení.

Táhlo ho to mezi lidi, ale musel se taky učit (a naučil) být sám. Co ho přitom napadalo a jak si plánoval svůj budoucí, lepší život, nikdy nikomu později neřekl, možná na to i on sám zapomněl. Ale vyšel ze všech těch svých drobných trápení jako kluk s podstatně větší než běžnou vůlí. Už jako malý musel leccos skousnout a přežil to. Věděl už jako dítě, že život není peříčko – ale že když člověk všechno vydrží, tak přežije.

A jak začal závodit? Jednou se stalo, že si kluci zase chtěli zaběhat. Vymysleli plán: poběží se čtyřmi ulicemi, které obkružovaly jejich domek se zahradou, dohromady to dělalo asi 800 metrů. Poletí všichni najednou, vyhraje ten, který doběhne první, přesněji řečeno ten, kdo dokáže doběhnout bez přestávky k odpočinku. Odstartovali, doběhli, v cíli popadali do trávy, Emil jediný z nich však udělal něco jiného. Okamžitě nastoupil do druhého kola, po pár minutách byl zpátky, a teď už si to kolečko k jejich skutečnému úžasu dal potřetí. A pak ještě počtvrté.

To už ho jenom udiveně sledovali, nikoho z nich nenapadlo, aby se k němu přidal, nebyli přece blázni. Když počtvrté přiklusával a nevypadal ani moc unaveně, zeptali se ho jenom, jestli nemá žízeň. Měl, ale řekl, že ne, a aby si nemysleli, přidal navrch ještě další dvě kola.

Bylo to šťastné dětství? Tehdy si podobné otázky skoro nikdo nekladl. O co šlo, bylo přežít ty roky co nejrychleji a stát se dospělým, samostatným, na rodičích nezávislým. Byl to mezičas k dospělosti. A Emilovi utekl hodně rychle. V patnácti letech odešel z Kopřivnice do světa a od té chvíle už měl jen samé dospělé starosti.

Když v roce 1948 Emil, už jako šampion ověnčený medailemi z londýnské olympiády, přijel do Kopřivnice, daly si místní noviny tu práci a zmapovaly současnou situaci rodiny včetně Emilových sourozenců. „Nejstarší bratr František, jemuž je 32 let, je pokladníkem na poš tě v Kopřivnici, druhý bratr Bohumil, osmadvacetiletý, je technickým úředníkem n. p. Tatra a nejmladší ratolestí je bratr Jiří, který má 24 let a slouží jako vojín u letec tva. Sestra Ludmila je 46 let stará a bydlí v Brně a druhá sestra Marie, sedmatřicetiletá, je vdaná a bydlí společně s bratry u rodičů v rodinném domku Emilově v Kopřivnici č. 421.“

Noviny zaznamenaly i to, že většina členů rodiny se po únoru 1948 hlásí k politice komunistické strany a obrozené Národní fronty (všichni tři bratři vstoupili po válce do KSČ). A také že maminka i Emilovy olympijské starty prožívá se stejnou úzkostí, jako když mu, šestiletému leváčkovi, nešlo ve škole psaní a ona se obávala, že hloupý synek zůstane v životě někomu na obtíž. I po Emilových medailových vítězstvích v Londýně údajně zopakovala: „Inu, Emil, ten se nám nevyvedl“ – tento výrok však není doložený z různých stran.

Zdá se nemožné, aby otec na syna nebyl pyšný, přestože se mu kluk odrodil. Po roce 1949 ho občas zvávali na Emilovy závody. Hlasatel vždycky oznámil, že na stadionu jsou přítomni i Emilovi rodiče, a ti pak společně s ostatními diváky sledovali, jestli jejich syn toho dne překoná nějaký svůj další rekord. Při jedné příležitosti v roce 1949, když se Emil chystal překonat „svěťák“ na desítce, pozvali dokonce otce k mikrofonu, aby přednesl krátký projev. Tehdy se zamyslel, nadechl a řekl: „Sportu zdar.“ Na člověka, který předtím pětadvacet let spatřoval v synově běhání snahu vyhnout se práci a ostatním podstatným životním činnostem, to nebyl špatný vývoj.

DO ZLÍNA

Do té doby všichni jeho bratři mířili za prací do kopřivnické Tatrovky, sestry zůstávaly v domácnosti. Emil byl z nich ze všech první, který zatoužil po něčem jiném. S Tatrou sice nějak souviseli skoro všichni lidé, které znal, továrna živila celou Kopřivnici s širokým okolím; právě ve třicátých letech, kdy se Emil začínal zajímat o svou budoucnost, však výroba v ní občas skřípala. Když přišly zakázky, lidé se nabírali, když bylo hotovo, vedení firmy zaměstnance opět propouštělo; nezdálo se, že být tatrovákem je v té chvíli zajištěná existence.

Když se přiblížil konec Emilovy základní školní docházky, pomyslel nejdřív na to, že by snad mohl být učitelem: chytrý byl, ve škole mu šlo všechno stejně dobře. Z učitelského ústavu v Příboře ho však odmítli s tím, že není dobrý zpěvák – což byl jeden z hlavních požadavků na učitele. (Zvláštní u člověka, který později rád – a dobře – zpíval celý život, ale v dané chvíli to znamenalo stop vysněné životní dráze.)

Pak mu kamarád poradil: zkus Baťu ve Zlíně… A Emil zkusil.

Pokud mu u přijímaček na učitelský ústav v Příboře vadilo, že tam bylo hodně lidí, mezi kterými se on, zatím hlavně samotář, necítil, potom v Brně u přijímacích zkoušek do Baťovy školy práce musel zažít skutečný šok. I s lékařskými prohlídkami a psychotesty trval celý ten rituál písemných testů a ústních pohovorů tři dny. Z otázek v písemných testech se Emilovi musela zatočit hlava.

Rodiče směli o nedělích syna ve Zlíně navštěvovat.

„Čeho se nejvíce bojíte?“ „Je obloha vždy bělavá?“ „Bydlí na vesnici jen samí dobří lidé?“ „Je zlomení nohy malou nehodou?“ „Je nějaká podobnost mezi slonem a stoličkou?“ „Může mít lhář nějakou dobrou vlastnost?“ „Jsou pořádek a čistota příbuznější vlastnosti než ziskuchtivost a skromnost?“

Bylo to jasné: Zlín není pro hlupáky. A Emil přijímačky zvládl! Na podzim 1937 se tak vydal na novou životní cestu, na jejímž konci se měl stát jedním z tzv. Baťových mladých mužů. Nadějí Zlína i moderního průmyslového světa, který Zlín ztělesňoval. Město i továrna byly právě tehdy na svém historickém vrcholu. Výroba jela na plný výkon v centrále i v pobočkách po republice i v cizině, dokonce i v zámoří. Vyrábělo se čím dál víc pro civil i pro armádu a vypadalo to, že to tak snad bude věčně, ne nadarmo šéf firmy Jan A. Baťa právě v tom roce psal knihu, jíž dal název Budujme stát pro 40 milionů lidí, ve které naskicoval futuristický program průmyslového růstu republiky v podstatě donekonečna.

Emil se tak ocitl v moderním, funkcionalistickém městě, jakému se nepodobalo žádné jiné v republice. Všechno tam vypadalo jinak, ale hlavně se tam jinak žilo a pracovalo. Mnozí „mladí muži“, Emilovi vrstevníci, kteří přišli stejně jako on z chudých rodin, ten kulturní šok těžko rozdýchávali – a přistoupit na všechna nová pravidla bylo obtížné i pro Emila. Situaci mu usnadňovalo jen to, že jedno průmyslové město, jeden „Pidizlín“ už doma v Kopřivnici vlastně poznal. Věděl, jaké to je, když všichni přizpůsobují svůj život rytmu továrny, denně od rána do večera.

TĚŽKÝ ŽIVOT S BAŤOU

U vstupního pohovoru se ho, tak jako všech, zeptali, čím by se ve Zlíně chtěl stát, kde by chtěl pracovat. Odpověděl, že by si přál být vlastním pánem, poznamenali si to – a pak ho, jako na začátku všechny, šoupli v dílně k pásu. U Bati se nezačínalo jinak než od píky, každý se měl nejdřív naučit, tak jako kdysi šéf, vyrobit botu od začátku do konce, obsáhnout po praktické stránce celý výrobní proces. Emila strčili do gumárny. Byla to vlastně pekárna, kde se jenom místo chleba pekly tenisky.

Emil zasedl u běžícího pásu, přesněji řečeno u automatického kruhu, který posunoval jednotlivé části boty od jednoho pracovníka k druhému, jednu za šest vteřin, za jednu osmihodinovou směnu (28 800 vteřin) tedy 2400 párů. Čtyři desítky lidí se pohybovaly okolo rotujícího pásu (kruhu), a dělaly své černé dílo – od jiných provozů, kde rachotily stroje, se gumárna lišila snad jenom tím, že zde se vyrábělo celkem potichu.

Od rána do večera stále tytéž zmechanizované pohyby. Do té doby Emil něco podobného nezažil. Dílčím úkonem, který dostal na starost, bylo rádlování, tj. objet ozubeným kolečkem každou přilepenou podrážku. Bez kompromisu. V takovém tempu mohl zanedlouho celý svět běhat v teniskách, které vyšly z rukou Emila Zátopka. Brzy se však ukázalo, že na tuto práci není dost rychlý. Nebo snad měl jenom trému a třásly se mu ruce, kdoví? Nechápal, k čemu je dobré dělat to všechno v tak šíleném tempu, že se člověk ani nemůže pořádně zamyslet. Prvních pár bot se mu podařilo rádlovacím kolečkem poškrábat, kruh kvůli němu musel zpomalit, a když se to tak stalo několikrát za sebou, přiběhl mistr a přidělil mu jednodušší práci. „Pojď sem, ty moulo,“ křikl mu do ucha, „budeš chystat kopyta, abys ty boty nezmrzačil!“

Posadili ho tedy ke kopytu. Měli pravdu, tam to bylo jednodušší. Možná až moc, Emil v podstatě dělal to, co místo něj mohl dělat nějaký jen trochu chytřejší stroj.

„Odjistit a sundat kopyto s hotovou botou, strčit je za sebou do vozíku k vulkanizaci, ve vedlejším vozíku vzít nové kopyto, nasadit je na kruh a navléci na ně ušitý vrch jako první součást nové tenisky…“ Copak se kvůli tomu člověk narodil? Aby dělal od rána do večera pořád stejné pohyby a neviděl ani to, co jeho kousku práce předchází, ani co následuje? Pravé kopyto se střídalo s levým jako pravá bota s levou, i velikost bot musela odpovídat stanovenému plánu. Kdo nestačil tempu, toho opět popohnala rudá žárovka, která se v té chvíli přímo nad pásem rozsvítila, případně vedoucí, jenž, pokud pás zpomalil, přiběhl ze svého kontrolního stanoviště, aby viníka na místě zpražil. A kdo nestačil ani potom, a kvůli komu se tedy linka musela například zastavit, musel vzniklé ztráty napracovat. Emil byl sám a nešťastný. Zdálo se mu, že se v patnáctém roce svého života ocitl v pekle. O tom, jak marně nahání ubíhající kopyta, se mu zdávalo také v noci. Vždycky když ráno v šest zahoukaly zlínské sirény, aby probudily osazenstvo k práci, mu chvíli trvalo, aby si uvědomil, kde je, a že musí v hlavě zas rychle přepřáhnout z jednoho pekla do druhého.

Byl to tvrdý začátek, ale takhle to ve Zlíně dělali s každým. Proutky byly od toho, aby se ohýbaly. Dokud to šlo. Kdo přežil, prokázal, že přežije i jiné věci. V tom se Baťův systém zdál nemilosrdný, možná že však jeho tvůrci jen nezahaleně přiznávali to, co od člověka beztak žádá život.

Celý baťovský systém byl propracovaný, založený na kombinaci práce v továrně (přes den) a večerního studia. Základem byla Baťova škola práce: trvala dva roky a byla povinná pro všechny mladé muže. Na ni navazovala Vyšší průmyslová škola, na jejímž konci absolvent získával výuční list (který mu umožňoval otevřít si živnost), a pro ty s největšími ambicemi následně i Vyšší mistrovská škola, zakončená maturitou. Emil od začátku věděl, že bude chtít patřit do té třetí skupiny.

Se samotnou prací v továrně to bylo horší. U kruhu si zoufal. Jeho nejšťastnějším dnem ve Zlíně bylo, když ho po pár týdnech přeřadili do výzkumného chemického ústavu. Bude se učit, jak se bádá na vývoji umělých tkanin! Stal se jednou nohou chemikem, bylo to asi tisíckrát lepší než předtím v gumárně. Dál byla jeho pracovní uniformou umazaná blůza a staré kalhoty. Nebyla to však už robota, byla to práce, ve srovnání s předchozí monotónní nudou si Emil mohl začít přemýšlet a nikomu to nevadilo, naopak, počítalo se s tím.

V přetlumočení svého životopisce Františka Kožíka, jemuž o tom Emil začátkem padesátých let vyprávěl, to ve výzkumáku vypadalo například takto: „Emil rozřezává bílé pláty celulózy na plotničky a odvažuje je, jak potřebuje. Pak je připevní do lisu a napustí na ně louh, který si předtím namíchal. Až celulóza nabobtná, bude se lisovat. Emil má v tom už dlouhou praxi; ani profesor na chemické průmyslovce neví možná tolik podrobností jako on. Těší ho, když se medová viskóza protláčí dýznami do kyseliny, tuhne, sráží se a když se pak praménky natáčejí na spřádací stroje.“

Horší to bývalo v takzvaných pokusných dílnách, kam člověka přeřadili za sebemenší opomenutí. Klu ci jim přezdívali Ďábelské ostrovy. Velká legrace až na to, když člověk dostal, jako Emil, příkazem třeba, aby mlel křemičitany: byl pak večer nejen bílý jako mlynář, ale plíce se z toho vdechování prachu mohly roztrhnout.

Uženeš si tam tuberkulózu, strašili ho, ale nebylo pomoci; když Emil požádal o přeřazení, naznačili mu, že by ho taky mohli převést úplně mimo Zlín, do kárného tábora.

Vždycky když večer vypadnul ven a nadechnul se čerstvého vzduchu, napadalo ho, jak je štěstí relativní: ti, kdo se nikdy v životě nedusili, vůbec nevědí, co mají.

Naštěstí nejenom z Ďábelských ostrovů se skládal Emilův zlínský život. O tom, že práce ve výzkumáku nakonec nebude takovou intelektuálštinou, jakou se nejdřív zdála být, vlastně rozhodli nacisté. Jak si tak po svém příchodu a po vzniku protektorátu postupně zvykli omezovat všechno, začali i zlínský výzkum postupně krátit. Proč by se měli Češi vzdělávat nebo vědecky bádat? Z pár laboratoří, které Němci ponechali v provozu, zbyl nakonec jen takový trochu lepší dílenský provoz. Ale Emil byl vděčný i za to málo, pořád to bylo neskonale lepší než posunovat kusy bot po kruhu.

Okupace Zlín zasáhla, válka tolik ne. Po roce 1939 se ve městě pracovalo stejně intenzivně jako předtím. Jediným hmatatelným rozdílem, kromě různého utužování disciplíny, o kterém ještě bude řeč, byl pro Emila fakt, že po odtržení Sudet zůstala Kopřivnice i s otcem, matkou a bratry v říši. Kdykoli se od té chvíle vracel ze Zlína (tedy z protektorátu) domů, teď už do Nesselsdorfu, přejížděl říšskou hranici.

Ale se Zlínem se dalo i za války po dobrém vyjít, zjišťoval. Dalo se na to přijít, jak tam žít, i když člověka nefascinovalo tolik jako zakladatele Tomáše Baťu třeba to, že „den má 86 400 vteřin“. Zdejší disciplína kladla na člověka velké nároky, ale tomu, kdo to vydržel, se Zlín za přestálé utrpení odvděčil: Emil by se možná jinde a jinak o sobě taky dozvěděl, kolik toho unese (a že je toho hodně), trvalo by mu to však patrně mnohem déle.

PRAVIDLA ZLÍNA

Denní režim byl pro všechny mladé muže, a vlastně pro většinu obyvatel či osazenstva Zlína stejný. Vstávalo se, jako na vojenský povel, po zahoukání autosirény v šest hodin ráno. Pak následovala rozcvička a rychlá ranní hygiena, po ní blesková snídaně v bufetu. V sedm hodin se rozjížděly stroje v dílně; kdo přišel do práce později, toho už přes bránu nepustili. Od dvanácti do dvou byla přestávka na oběd a odpočinek, ve skutečnosti i tu však z podstatné části vyplňovala práce – mladí muži se snažili ve „volnu“ dohnat to, nač během dopolední směny nestačili. Od dvou do pěti odpoledne následovala opět práce u kruhu. Potom mladí muži odspěchali na večeři a po ní běželi do večerní průmyslové školy, která trvala od půl sedmé do půl deváté; pro ty, kdo všechno nestihli, opět i déle.

Od šesti hodin ráno do devíti večer tak byl Baťův „mladý muž“ v neustálém poklusu, zaměstnáván povinnostmi, které se na něj valily bez ustání, a kontrolován při jejich dodržování hodinami, jež ve Zlíně visely na každém rohu, ve všech pracovních sálech, v ložnicích internátů i na veřejných budovách. Celou tu dobu člověk plnil někým jiným mu svěřené úkoly.

V devět večer byli všichni zpět ve svých internátních pokojích, kde pokud našli čas a sílu, mohli trávit půlhodinku například rozhovory nebo psaním dopisů. V půl desáté byla večerka, při níž se zhášelo; kdo si chtěl třeba jenom číst, měl smůlu. To byla teorie. Ve skutečnosti to celé fungovalo ještě trochu jinak. Mnoho z těch, kdo nestačili, mělo šanci dohánět zpoždění opět ve svém volném čase. Bylo běžné a tolerovalo se, pokud například po večerce mladí muži přešli do společné internátní studovny a dál se tam učili na druhý den do školy.

Bylo to všechno, jen ne svoboda, na jakou byl Emil do té doby z domova zvyklý. Ve Zlíně všechno pořád spělo k cíli, v každém okamžiku, snad jen spánek z toho tempa na pár hodin vysvobozoval. Hesla vyvěšená po chodbách a pokojích ubytoven, v továrnách i po budovách ve městě, připomínala, že práce je tím, nač má člověk myslet od rána do večera. „Chtěj – bude!“ „Zkoušej – porosteš!“

„Každý je povinen být čistý, zdravý a bohatý.“ Ale také: „Nechte mladé orly letět k slunci.“ Nebo: „Zbabělci se nedali s námi do boje a slabí zůstali cestou.“

Z takových a podobných hesel a z plného pracovního nasazení se Baťovým mladým mužům rodil životní program. Není život bez cíle a bez programu. Kdo dnes nemyslí na to, jak lépe bude pracovat a bude se mít zítra, ten ve skutečnosti nežije. „Zámožnost všem.“ Když člověk přemýšlí o tom, jak udělat věci co nejlépe, neskončí možná jako nejlepší, ale vždycky bude vědět, že pro dosažení svého cíle udělal maximum. Taková byla podstata baťovské pracovní a životní etiky.

TRP, KOZÁČE, BUDEŠ BAŤAMANEM

Emil byl i předtím doma zvyklý poslouchat a ani mezi staršími sourozenci si nemohl dovolit všechno. Zlínská disciplína však byla zorganizovaná pro všechny bez rozdílu a dotažená metodicky do posledního šroubku. Platilo to i pro život v internátech: ty tvořily vyrovnané šiky čtyřpodlažních funkcionalistických budov, kde na patře vždy bydlelo po 120 mladých mužích. V každém pokoji o rozměrech pět krát pět metrů bylo umístěno deset dvoulůžkových postelí s deseti vestavěnými šatníky o šířce 45 cm, každým pro dva hochy. Uprostřed místnosti stál stůl s pár židlemi. Jinak tam moc místa nebylo. Kdo si chtěl v klidu číst nebo se potřeboval například učit, musel na chodbu. Nejen pití a kouření, ale třeba také postávání před dívčími internáty bylo přísně zakázáno. Starší a pokročilejší mladí muži měli o něco víc volného času, o kterém si směli rozhodovat sami, bydleli jen po osmi na světnici atd., většina přísných pravidel však dál platila i pro ně.

V čele každé světnice stál tzv. kapitán, vybíraný z řad mladých mužů. Na kapitány (a jejich prostřednictvím na celé osazenstvo) dohlíželi vychovatelé, dosazovaní vedením firmy. Tak byli mladí muži i ve svém volném čase pod neustálým dohledem. Mělo to i výhody, díky tomuto systému neustálé kontroly ve Zlíně neexistovala třeba šikana. A všechny zúčastněné to opět vedlo k disciplíně, v každé maličkosti. Kapitán dohlížel na plnění běžných povinnos3 tí, každé ráno třeba kontroloval čistotu postelí, pořádek ve stolcích, umístění zubních kartáčků ve skleničce atd. Stejná čistota a disciplína byla požadována v továrně, ve večerní škole a na všech dalších místech, kde se mladí muži pohybovali. Vychovatel pak fungoval jako starší, autoritativní rádce v životních potížích mladého muže. Pokud zcela nepostrádal pedagogické schopnosti, stával se mladým baťovcům důvěrníkem v situaci, kdy se jejich vztah s rodiči po většinu roku omezoval jen na korespondenci. Protože domů se ze Zlína moc často nejezdilo. Povinnost bydlet společně s ostatními měli i mladí muži, kteří pocházeli přímo z města. Domů směli všichni jezdit třikrát ročně, o velikonočních a vánočních svátcích a o letní dovolené. I jejich finanční hospodaření měla firma pod kontrolou. Každé pondělí ve 13 hodin jim, tak jako všem ostatním zaměstnancům, vyplácela peníze. Všechno, co si mladí muži vydělali, byli povinní ukládat na účet v bance patřící firmě Baťa (a za baťovský úrok), a pokud jim bylo povoleno utrácení, pak v podstatě neměli ve Zlíně jinou možnost než učinit tak v jiných než opět Baťových prodejnách.

Ten, kdo se rozhodl pro aktivní sport, směl si z výdělku nechat deset korun a koupit si za ně trenýrky a tričko, aby měl v čem závodit. Někteří mladí muži tyto předpisy šidili: vyzvedli si peníze, běžecký úbor si půjčili od kamarádů a za to, co takto ušetřili, šli třeba do kina. Za deset korun se to dalo před válkou zvládnout i třikrát. To Emil nedělal… Příslušnost k firmě stvrzovaly i předepsané stejnokroje od firmy Rolný, které si mladí muži museli z vlastních prostředků pořídit a jež nosili nejprve dvakrát ročně (o svátku práce a o srpnové sportovní slavnosti), později, v jednodušší podobě, do práce a z práce každý den.

Svou roli při formování disciplíny mladých mužů hrál pochopitelně stálý existenční tlak. Obecně známou skutečností bylo, že žadatelů o přijetí do Baťovy školy práce je mnohonásobně víc, než kolik jich ve Zlíně mohou přijmout. Neúspěšní adepti byli zařazováni do pracovních táborů, jejichž osazenstvo, organizované na polovojenském principu, v třicátých letech budovalo některé stavby rozvíjejícího se baťovského impéria – tře ba novou česko-slovenskou železniční magistrálu, která neměla vést oklikou přes Bohumín jako dosud, ale měla spojit Zlín a Žilinu nejkratší cestou přes moravské a slovenské hory. Pracovní tábory byly trestem pro ty, kdo se ve Zlíně něčím provinili, a zároveň působily jako stálý rezervoár pracovních sil. Hlouběji než do takového tábora už u Bati klesnout nešlo.

Nebylo divu, že Emil měl s tím vším problém. Ve Zlíně měl ze začátku problém úplně každý. V tom spočíval vtip toho města, v konfrontaci jeho a okolního životní ho stylu. Mnohým pozorovatelům se zlínské tempo zdálo nelidské; těm, kdo je snesli a neztratili se v něm, však otevřelo brány do světa, na který by je předtím vůbec nenapadlo pomyslet.

Taky Emil přišel do Zlína jako uzavřený člověk, který si svým samotářstvím udržoval snesitelnou distanci od světa, na nějž neměl a u kterého se obával, že ho ohrožuje. „Nebyl jsem rád, když mě k sobě někdo pozval a neměl jsem čas na žádné zábavy, nechodil jsem do kina ani tancovat, jak bych se tedy klukům nezdál podivínským?… Z venkova jsem přijel do Zlína a tam se lidé nechovali k sobě srdečně. Když se pak po mých prvních úspěších začali ke mně tvářit mile, byl jsem tím velice překvapen. Ale bohužel moc často se ukázalo, že za tím byla nějaká faleš… A někteří kamarádi mě neměli rádi už proto, že jsem jaksi neuměl být nesvědomitý…“ (řekl o tom v roce 1949).

Stejný systém vedl zároveň k tomu, že si mladí muži ve Zlíně vydělávali víc, často několikanásobně víc než jinde. S těmito prostředky museli ze začátku hospodařit opět pod dohledem firmy, cílem veškerého dohledu však už bylo něco jiného, než mít je všechny pořád na očích. Firma tím chtěla v mladých mužích pěstovat kázeň a samostatnost, víru ve vlastní schopnosti a individualistickou odpovědnost.

Bylo to tvrdé, ale všichni ti mladí muži tam přece netrávili roky svého života jen ze zoufalství nebo ze strachu, že už se neuchytí nikde jinde. Systém by nemohl fungovat, kdyby nebyl svou podstatou správný a neoslovoval v nich jejich ctižádost a smysl pro odpovědnost, které dál pěstoval a rozvíjel. Mnozí mladí muži přišli do Zlína z nejchudších poměrů, teprve u Bati zažili splachovací WC, sprchy a další novinky. Ve Zlíně dostali stabilní denní režim, dostatek jídla, možnost sportování, očekávalo se od nich, že se budou stále vzdělávat – měli se naučit iniciativě, aby se dál už sami od sebe posouvali svým životem vpřed.

Jak na to všechno asi reagoval Emil? Přizpůsobil se jako většina ostatních. Stejný baťovský dril, který mu v každodennosti tak znepříjemňoval život, mu dlouhodobě prospíval. Kdyby byl zůstal učitelem, měl by v životě na výběr nanejvýš asi jen to, v jaké škole skončí a jak vážně bude výuku žáků brát. Se zlínskou kvalifikací však byly jeho možnosti podstatně širší, než aby zůstávaly spjaty jen s jedním, v tomto případě obuvnickým oborem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Emil Běžec.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.