Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Autor: © Zuzana Balašovová Donátová

Obálka: © Matej Faltin

Ilustrácie: © Mirka Sujová Boleslavská

Korektúra: Natália Kapustová

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o., Liptovský Mikuláš

Rok vydania: 2019

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-570-0523-0

ISBN MOBI: 978-80-570-0524-7

Knižka je venovaná liečebni Svätého Františka v Bratislave a všetkým ľuďom, s ktorými sme sa v jej chodbách stretávali.

…Čierna a biela. Noc a deň. Tma a svetlo. Smrť a život. Život.

Nekonečný pohyb. Disharmónia a harmónia. Napätie a uvoľnenie. O tom všetkom je táto útla knižka. Vľúdna, láskavá, chápavá. Bez sentimentu, zveličovania, bagatelizovania či poučovania. Múdro, ktoré sa často objavuje na konci príbehov je nenápadné, prosté, hlboké, inšpiratívne.

Je vhodná ako manuál pre všetkých, ktorí sú... ktorí žijú

Gabriela Cviková, psychológ

Len pár slov

…V krátkych poviedkach z prostredia dlhodobo chorých pacientov, kde som pôsobila ako animátorka – socioterapeutka, približujem čitateľovi prežívanie ľudí v ich ťažkých, niekedy posledných chvíľach života. Príbehy sú skutočnými výpoveďami, ktoré môžu viesť k zamysleniu nás všetkých.

Ako to celé začalo

„Tak to môžeme skúsiť!” zaznela záverečná veta v miestnosti u primára. Prišla som do liečebne pre dlhodobo chorých pacientov na dobrovoľnú prax. Ako čerstvá absolventka vysokej školy sociálnej práce som sa rozhodla vypustiť z hlavy naučené poučky a stretnúť sa zoči-voči s pacientom. To som ešte nevedela, že môj zámer krátkodobého pobytu v zariadení predĺžim na zaujímavých a obohacujúcich 12 rokov. Pacienti ma titulovali všelijako: vedúca, kultúrny referent, terapeutka, ale najviac sa mi páčilo, keď ma oslovovali krstným menom. Stala som sa dôverníčkou a animátorkou činností v sociálnej miestnosti, ktorú sme nazvali Klub.

Mala som odrazu možnosť nazerať do zložitej knihy človeka, ktorý sa ocitol v neľahkých chvíľach života.

Málokto je veselý, keď ochorie, zostarne a uvedomujúc si svoju nemohúcnosť, uvažuje o blížiacej sa ceste do neznáma.

Rýchlosť, povinnosť, tlak, stres, únava, málo času, krátky odpočinok sú častými spoločníkmi života dnešných ľudí - nás v produktívnom veku. Večer odpadávame na neustlané lôžko vyčerpaní, neurotickí a znechutení počas sledovania otrepaného „akčáku” a vtieravej reklamy. Denne sa točíme vo víre povinností ako v tlakovom hrnci. Z našetrených peňazí si oddýchneme počas dovolenky a opäť šup do hrnca. A tak to beží dokola. Fakt, že sme zostarli, si ani nevšimneme, len akoby zázrakom vlastníme veľa času, pomalšie nohy, boľavý chrbát a zvláštne zabúdame. Už sa vám stalo, že pred pustením filmu v počítači zvedavo nazriete do jeho stredu alebo na samotný koniec ?

Keď vás film osloví, nastavíte kurzor spätne na začiatok a pomaly sa vnárate v tichu kresla do jeho priebehu.

Aj náš terajší príbeh beží na filmovom plátne života.

Ale na jeho konci nie je možné sa pomocou myšky od počítača vrátiť späť.

Stratení v prítomnosti

Melánia

Na prvý pohľad obyčajní, samostatne sa pohybujúci, niekedy usmievaví ľudia. Túlajú sa chodbami a hľadajú svoje pracovisko, inokedy vysedávajú so zbaleným kufrom s cieľom ísť domov pri dverách uzavretého oddelenia. Títo, na pohľad všední ľudia, sú „neobyčajne” stratení v reálnom svete. V medicíne sa tento stav označuje slovom demencia. Pacienti s demenciou sa orientujú v súradniciach svojej mysle, záhadných a málo prebádaných. Otváram dvere izby, kde ma s úsmevom víta pacientka Melánia. „Veľmi sa teším, že ma zoberiete. Akosi nemám čo na práci,” posťažuje si. Kráčame do spoločenskej miestnosti, kde znejú ľudové piesne. O chvíľu mi šeptom oznamuje, aby nerušila ostatných: „Musím už odísť, lebo prídu naši a sama domov nepotrafím. Pójdete se mnú?" vysloví nárečím podfarbenú otázku. Viem, že nemá význam jej odporovať, a predsa sa pokúšam. „Máme čas, pôjdeme spolu o pár minút,” opatrne odpovedám. Znervóznie a rozpačito opakuje: „Dójdu naši a nenájdu ma!" Odchádzame. Popoludní navštívim pani Melániu opäť v jej izbe. „Ako ste využili čas dopoludnia?” znie moja otázka. S úsmevom a nadšením informuje: „Viete, bola som tam, kde sa spievalo. Ojojoj, ako len pekne spievali!" „S kým ste tam boli?” vyzvedám. „S takou príjemnou pani, ktorá ma sprevádzala až sem." Uvedomila som si, že v danej chvíli som pre Melániu iná osoba ako pani z dopoludnia. Spev si pamätala, ale moju tvár nie. Spomínala iba zážitok zo spevu. Akoby zachytila len emócie, nie tvary.

Melánia ma zakaždým víta ako novú osobu, s ktorou sa prvýkrát zoznamuje. Je to zvláštny pocit. Ako dve herečky vo filmovom štúdiu, kde po odklepnutí klapky hráme tú istú situáciu odznova.

Všimla som si, že pacienti postihnutí demenciou v sociálnom kontakte vnímajú najmä a niekedy iba emócie.

*Poznámka: Pojem demencia pochádza z latinského: „de mentia", čo znamená „odchádzajúci duchom, strácajúci na duchu či na rozume.”

Ako Pán Tau,

pomyslím si pri pohľade na uhladeného nového pacienta. Je v ošúchanom, ale stále elegantnom obleku. „Volám sa Gustáv, ale ja sem nepatrím," začína konverzáciu trochu roztržito.

Tento milý seladón sa v mladosti venoval modelovaniu námorných lodí, miloval atmosféru kaviarní a s bratom prevádzkovali nemalý podnik. Dnes má úctyhodných 84 rokov, ale nervové vlákna v jeho hlave sú natoľko poškodené, že prestáva vnímať okolitý svet. Každé ráno sedí v malej jedálni a po dúškoch pije lahodnú kávu. Do čela má šarmantne vsadenú námornícku čiapku a v tichu premýšľa. Motivujem ho činnosťou v skupine, ale on galantne a s milým úsmevom odmieta so slovami:

„ Viete, ale ja sem nepatrím! My máme s bratom podnik a mám veľa práce!” Niečo vysvetľovať je zbytočné, ale myšlienka zbytočná nebola. Pozývam Gustáva na šálku kávy, ktorú s nadšením prijíma. Návnada bola hodená, úspešne zabrala. Odvtedy je kreslo v klubovni len jeho. Gustáv je mojím pozorovateľom a vždy usmiatym, tichým spoločníkom. Pristúpila som na dohodu. On môže vidieť všetko, ale ja ho nesmiem vidieť. Je ako Pán Tau, ktorý, keď zaklopal na zázračný cylinder, stal sa neviditeľným. Jednoducho rešpektujem jeho svet, v ktorom zastal čas. Sedí v pohodlnom koženom kresle ako voľakedy v práci a nechce byť rušený návrhmi, ako sú tréning pamäti, spev či tvorivé aktivity. Občas ho stretávam s bezradným výrazom v tvári a neistotou v hlase, túlajúceho sa po chodbe. „Prosím vás, kde sa tu dá kúpiť pivo? Mám peniaze, ale obchodu tu niet!” Vysvetliť, že sa obchod s pivom v liečebni nenachádza, by bolo ťažké . Jednoduchším riešením je šumivý nápoj mu podarovať. Vždy sa nájde niekto ako darca. Keď prichádza do izby vizita, Gustáv ju vždy s úsmevom víta. Na otázku, ako sa má, odpovedá: „ Nuž, keby bolo lepšie, tak to nevydržím!" S nadšením otvára skriňu, kde má uložené svoje modely riečnych lodí. Jeho reakcie sú úprimné, srdečné a bez pretvárky. Vychádzajú z pocitu domova, ktorý našiel v liečebni. Pán Gustáv žil u nás až do „ konca". Počas mojej poslednej návštevy pri jeho lôžku na otázku, ako sa má, odpovedal rovnako: „Viete, ja ničomu nerozumiem. Ja sem nepatrím! Ja mám s bratom…”

Ak by bola všade navôkol tma, pacienti ako pán Gustáv budú mať vlastné svetlo. Svetlo z vlastných večných spomienok.

Nohavice

Vchádzam do izby číslo 6. Pacientke spod periny vytŕča len hlava. Rozpoviem jej krátky monológ o aktivitách, ktoré organizujem v Klube liečebne. „Tak čo, zúčastníte sa programu?” smelo vyslovujem otázku. Zatvári sa neisto, akoby nerozumela. Štítok nad posteľou s jej menovkou mi napovedá, že bola lekárničkou. Začínam s historkou, ktorú som zažila počas brigády v lekárni. Pomrví sa a odkryje perinu. Moja návnada opäť zabrala a dohodli sme sa, že sa pripraví. Po chvíli vstupujem na oddelenie a na chodbe obchádzam čakajúcu, elegantne oblečenú paniu. Asi čaká na lekára, pomyslím si pri pohľade na paniu v nápadnej kvetovanej blúzke s kabelkou, a pokračujem v chôdzi. Tu ale niečo nesedí! Má iba silonky a k úplnej kompletnosti jej odevu chýba vrchné ošatenie. Uvedomujem si, že dotyčná pani čaká práve na mňa. Pôsobí smiešne, ale netrúfnem si na ňu kriticky pozrieť. Len zvolám: „Ako dobre, že ste pripravená. Ak vám môžem poradiť, myslím, že nohavice, ktoré ste si obliekli, sú trochu tenké. Máme ešte čas, poďte, vyberieme niečo teplejšie.” Vyťahujem jej zabudnuté nohavice zo skrine a bez toho, aby som pacientku priviedla do pomykova, družne odchádzame. Domnievam sa, že ak by som zvolila iný štýl konverzácie, pani lekárnička by sa vrátila opäť pod perinu svojej postele.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Za dverami liečebne.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.