ADRIAN TCHAIKOVSKY

OCELOVÁ ŠLECHTA

Vyšlo také v tištěné verzi.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Poděkování patří mým skvělým vojenským poradcům

Harrymu Cattesovi, Shanovi McLeanovi a Ricku Wynneovi

Ironclads

Copyright © 2017 Adrian Tchaikovsky

First published in English by Solaris,

an imprint of Rebellion Publishing Ltd.

This translation is published by arrangement with

Rebellion Publishing Ltd.

Czech edition © Martin Královec - Planeta9, 2019

Translation © Martin D. Antonín, 2019

ISBN 978-80-907371-2-9 (tištěná verze)

ISBN 978-80-907371-4-3 (e-pub)

ISBN 978-80-907371-3-6 (mobi)

ISBN 978-80-907371-5-0 (e-pdf)

KAPITOLA PRVNÍ

STURGEON POKAŽDÉ ŘÍKÁ, že kdysi dávno byla válka pro potomky mocných tou nejlepší profesní volbou. A k tomu dodává, že obyčejní vojáci byli tehdy prostě jen chudí parchanti s nožem v ruce a v kožené bundě — což ale doprovází tím svým neskutečně otravným, povýšeným pohledem, kterým okázale vyjadřuje, jak moc to pro mě zjednodušuje —, neměli výcvik a ani ponětí, za co vlastně bojují, pokud tedy nepočítáme všechny ty lži, co jim napovídali shora.

Ale k těm bohatým a mocným: Sturgeon říká, že měli vážně hromadu času, aby se všechno naučili, a taky hromadu peněz, a tak si mohli koupit tu nejlepší zbroj, skrz kterou žádný nuzák svůj nůž neprohnal, a pak se prostě vrhli do bitvy a hrozně se těšili, kolik chudých parchantů po cestě rozsekají. A i když to pro ně dopadlo vážně zle, neumřeli, teda podle Sturgeona. Prostě se jenom nechali zajmout a poslali domů žádost o zaplacení výkupného, načež si skvěle užívali v palácích těch jiných bohatých a mocných chlápků, kteří je porazili, a vyprávěli jim fórky o pobitých chudých parchantech.

Ale Sturgeon tvrdí, že se to obrátilo — vědecké poznání o zabíjení lidí se tak nějak urvalo ze řetězu a předehnalo vědecké poznání o zachraňování životů. Hlavně kvůli palným zbraním. A potomci bohatých se už najednou nehrnuli, že z nich budou vojáci. Když to teď znamenalo nechat se rozstřílet spolu s chudými parchanty, ztratilo to punc výjimečnosti. Ti chytří tedy začali do války chodit s tunou podělaného pozlátka na náramenících, čímž si zajistili kilometry odstupu od frontového masomlýnku, a ostatní se pustili do obchodování s akciemi, právničení a vedení firem, prostě do čehokoliv, kde byly výdělky větší a šance na zastřelení menší. I tak pořád do jisté míry rozhodovali o výsledcích válek. Stačilo se držet ve správném oboru.

Ale Sturgeon si myslí, že když o to přišli, začalo jim to chybět. Člověk pocítí něco zvláštního, když někoho zastřelí, urve mu hlavu nebo se jakkoliv jinak vrhne do bitvy a tím nejprostším, zcela hmatatelným způsobem předvede těm chudým parchantům, o kolik je lepší než oni. Sturgeon tvrdí, že vytunelováním firemního penzijního fondu takového vzrušení nedosáhnete. Ani vypuzením nájemníků z lukrativní nemovitosti. Nebo vyhozením prostitutky z okna, a to i když vám to projde, protože váš strýček je policejní náčelník a váš dědeček soudce.

Sturgeon říká, že se cyklus uzavřel a jsme zpátky na počátku. On toho opravdu nažvaní spoustu. Většinou ho Franken smázne dřív, než nás zaplaví tolik, ale to na věci nic nemění. Sturgeon má zkrátka, přinejmenším dle mého skromného názoru, plnou hubu sraček.

x x x

V ANGLII JSME přistáli devátého února s přibližně dalšími dvěma tisíci drsňáků z 203. divize a náš příchod provázely „bouřlivé ovace“. Tak to samozřejmě označil Sturgeon, ale vlastně měl pravdu: Angláni nás milovali. Tedy, ne přímo nás, ale naše prachy, protože těma už prastará otčina zrovna moc neoplývala — takže nebylo divu, že když americký pěšák dostal opušťák kdekoliv v Anglických teritoriích, čekala ho vážně parádní rekreace. Ženské a chlast pořídil levně, a když se náhodou dostal do rvačky a zlámal židli nebo něčí ruku, poldové projevovali přívětivý nezájem. To se naštěstí nestávalo často. Tedy aspoň ne v mé přítomnosti.

A stejně bylo zvláštní, jak hrozně moc se ostatní do Anglie zakoukali. Od chvíle, kdy se stala součástí Států, už je pro všechny akorát „starou vlastí“. Každý ji okamžitě brání, jako by i jeho předkové připluli na Mayflower.

Moji předkové, pokud tedy vím, žili na tom zeleném ostrově hned vedle. Snad proto mi nedostatek nostalgie po Anglii procházel. I tak jsem se ale celkem těšil. Čekaly nás celé dva týdny odpočinku a zotavování, než nás i s dvoustoutřetí zase vypakují, abychom pokračovali ve válce proti Nordům.

Z transportu nás vyložili na velké základně poblíž Readingu. Velení už nahrálo rozvržení dovolenkových směn do centrály; první banda se právě chystala vyrazit do Londýna nacpat trochu té tvrdé americké měny svolným striptérkám za kalhotky. Nám ostatním se zatím zdálo, jako by se půlka Anglie rozhodla přijít za námi. Kolem základny vyrostla nefalšovaná chudinská čtvrť — do chatrčí splácaných ze všeho možného se z celé země sjela spousta holek, které se pokoušely vydělat trochu peněz a poslat je domů, a taky pěkná řádka postarších občanů, kteří ve svých stáncích, vozících a stanech prodávali snad všechno od piva přes cínové modely Big Benu a druidská tajemství až po rodinné stříbro. Vypadali… vypadali pohuble, špinavě a unaveně. Stejně jako celá Anglie. Pohublí, špinaví a unavení, navíc se zuby přesně v tom hrozném stavu, který se teď všude propírá — a Sturgeon tvrdí, že to nikdy předtím nebylo tak zlé, ale teď teda vážně je. A všichni kouří. Úplně všichni, žmoulají v koutku taková ta nejlevnější, nejodpornější cigára, kterýma jste kdy načichli.

Sturgeon měl co říct i k tomuhle. Aby ne, huba jedna nevymáchaná. Tvrdil, že od chvíle, kdy si místní nahlasovali do vlády tu sebranku za nezávislost a slavně se odřízli od Evropy, trvalo sotva dvacet let, než úplně ti samí politikáři prodali celou zemi sakumprásk nám. Prostě se ukázalo, že ty britskou vlajkou pomalované nožičky už Anglii nepodpírají ani zdaleka tak pevně jako za starých časů, ale to vůbec nevadilo: Její noví vůdci si už zajistili křesla v desítce amerických korporací, takže skončili dobře. Z Anglie se každopádně stalo území Spojených států a média říkala, že z toho všichni mají radost.

A to se hodilo, když později posloužila jako odrazový můstek pro spravedlivou válku s Evropou. Ukázalo se totiž, že s některými tamními vládami máme — jak to nazval Sturgeon — neslučitelné rozpory ideologického rázu.

Na základně bylo rušno — před námi už dorazila 12. horská a pár tanků a úplně celou stosedmdesátou právě lifrovali pryč. Zrovna jsme čekali na přidělení ubytování — a už jsme vážně měli sto chutí vrhnout se na ty další věci, byli jsme fakt natěšení —, když mě Franken praštil do ramene. To byl jeho způsob, jak upoutat něčí pozornost.

„Seržo, čumtam,“ povídá.

Čumtamnul jsem a hned mi bylo jasné, co myslí. Naskytla se nám zatraceně působivá podívaná: Hned tři Scioni kráčeli vším tím davem na základně, jako by ho ani nevnímali, a všechno ostatní se jim zoufale klidilo z cesty.

Angláni jim přezdívají „Šarže“, ale pro nás jsou to prostě Scioni. To slovo znamená potomek šlechty a právě o nich Sturgeon držkoval tou svou připitomělou lekcí z dějepisu. Letmo jsem si je prohlédl, když procházeli kolem, a hledal jejich loga; vypadalo to na dva z farmaceutického giganta Sayline a jednoho — ten z nich byl největší — ze zemědělského koncernu Buenosol, který tam za mořem v Nordsku vážně tlačí na pilu. Na výšku měli plus minus osm stop a do žádné ze spár jejich pancéřových krunýřů by se vám nepodařilo nacpat ani žiletku. Jeden z hochů od Sayline připomínal vejce na pavoučích nohou, ale ti druzí dva byli stavění jako lidi, s dvěma rukama a dvěma nohama vyrůstajícíma z velké obrněné schránky, uvnitř které ti šťastlivci seděli a užívali si veškeré pohodlí domova. Každý z nich byl osazený více zbraněmi, než by utáhla celá jednotka, a naprosto nic z výzbroje dvoustétřetí by se skrz jejich plátování nedostalo. Stát jim tak nablízku mělo nádech zvláštní pocty, a jak mezi námi procházeli, všichni uctivě zmlkli. Někteří, třeba Franken, se tlačili blíž, aby se jich aspoň dotkli, položili dlaň na ten drahý kov, protože kdokoliv žral učení církve Krista Liberálního, považoval tyhle hochy za vyvolené. Byli bohatí, protože to tak Bůh chtěl, stejně jako by zbohatnutí kohokoliv z nás bylo také jen naplněním jeho vůle. A kdokoliv z nás vážně zbohatnout mohl. Nějak. A taky by se mohl stát prezidentem. Všichni to říkali. Stačilo jen nebát se tvrdé dřiny a trpělivě čekat, až na vás dojde řada.

No, ti tři Scioni se protlačili skrz, aniž by komukoliv věnovali jediný pohled, a Franken nad nimi víceméně slintal. Určitě si představoval, jak válčí právě v takovém kovovém krunýři, hoví si na pohodlném sedadle, pouští si nepřeberné množství porna a i zadek si nechává utírat automaticky. Taky jsem slyšel, jak Sturgeon dělá to své „tsk“, protože — jak už jsem asi celkem jasně vysvětlil — je to kretén s hlavou plnou názorů a ideálů, tím nejzbytečnějším marastem, který si tam pěšák dneska může uložit.

Devadesát minut po přistání v Readingu jsme já, Sturgeon a Franken dostali rozkaz nastoupit do vrtulníku směr Londýn, a žádný z nás neměl ponětí proč. Nejlogičtější mi přišlo, že se Sturgeon svou ukecaností dostal do problémů a my s Frankenem jsme měli tu smůlu, že jsme zrovna byli poblíž. Nikdo nám neřekl, o co jde, jen si nás předávali z ruky do ruky, z letiště do auta a z auta do centra města. Projeli jsme se po nábřeží Temže podél těch obrovských bariér, které mají řece zabránit, aby si zašla prohlédnout tamější nóbl vstupní haly, a skončili jsme až v nejvyšších patrech ocelovo-skleněného mrakodrapu, ve kterém měli Londýňani svou místní Wall Street, ať už tomu říkali jakkoliv, a čekali jsme v zasedačce usazení v křeslech, na která by si nejspíš nikdo z nás nevydělal ani za deset let.

Franken probodával Sturgeona pohledem. Upřímně, já vlastně taky. Sturgeon byl vytáhlý Newyorčan s úzkými rameny a nosem jak skobou. Kdykoliv nebyl přítomen, přísahali byste, že nosí brýle — i když je ve vojsku nenosil nikdo —, protože by mohl z fleku hrát jednoho z těch vědátorských brejlounů ze starých seriálů. Jenže nebyl blázen do počítačů, investiční mág ani žádný z těch dalších mnoha použitelných chytráků — kdyby ano, netrmácel by se s námi po bojištích s puškou v ruce. Sturgeon byl prostě jen chlápek, kterému se dostalo až přílišného vzdělání, načež zjistil, že má moc hluboko do kapsy. Úplně stejně jako my všichni ostatní. A v téhle době byla armáda tím nejlepším, a často spíš jediným způsobem, jak se z takové pasti dostat.

Franken byl blonďák z Kentucky, kterého uplácali ze tří takových Sturgeonů, a od chvíle, co jsem je poznal, mu to měl poměrně často a pádně důvod připomenout. S oběma jsem sloužil v Uruguayi a pak v Kanadě. Po každé misi jsem předpokládal, že se naše cesty zase rozdělí, a přesto jsem po návratu z dovolenky vždycky ukazoval rodinné fotky zase těmhle dvěma ksichtům. Společně jsme si v průzkumné četě štábu 203. divize prošli tolika sračkami, že už si na některé ani nevzpomínám.

Sturgeon se nadechl a mně bylo okamžitě jasné, že prohlásí něco chytrého — rozumějte, něco, čím nám zavaří ještě víc.

„Poslouchají,“ oznámil jsem jeho otevřené puse. Naštěstí ihned sklapl. Nemělo smysl dělat si to ještě horší, než už to bylo.

„Takže co?“ chtěl vědět Franken.

„Možná ani nejsme přímo v prdeli.“ Vzpomínám si, že jsem to neřekl moc přesvědčivě. „Třeba jen k něčemu potřebujou ostrahu nebo něco podobného. Klidně by to mohlo být tak: pohodička až do konce války.“

„Pro nás?“ zapochyboval Franken. „Že by takovou zašívárnu darovali zrovna nám třem? Teď mě opravte, jestli se mýlím, ale nemaj na to náhodou dost svejch lidí? Takový ty skutečný korporátní týpky, a ne nás, paka z armády?“

„No, jasně,“ začal jsem, ale pak vstoupil On.

Zavelel jsem pozor, ale ani jsem nemusel, už jsme byli v pohybu: já, Franken, Sturgeon, hezky jeden po druhém. V přítomnosti Sciona se vždy stojí v pozoru. Scion je nadřízený každému řadovému vojákovi.

Na výšku měl sedm stop a nejspíš v tom svém krunýři vážil přes šest set liber; víc už by to nedokázaly srazit ani ty nejodlehčenější slitiny na světě. Právě kvůli tomu měly poslední dobou všechny zasedačky na západě posílené podlahy a velmi široké vstupy. Pancíř mu zářil, jako by si ho právě nechal přeleštit. Torzo mělo nahoře i hlavu — ale člověk uvnitř tou svou tak vysoko určitě nedosáhl, takže sloužila jen pro parádu. Však se taky pyšnila hranatou bradou a vzhledem atraktivní filmové hvězdy. A celé šasi bylo vytvarované jako vypracované tělo kulturisty.

Viděl jsem už pěkných pár Scionů, ale tohle byl zdaleka ten nejpromakanější kousek. Dokonce tak moc, že jsem to považoval za jeho civil pro dobu míru. Do války by nejspíš vyrazil v něčem pichlavějším.

Spousta Scionů ze svých krunýřů nevylézala, pokud nebyla v bezpečí svého zázemí, obklopena desítkami zdí a stovkami stráží. Ostatně, čas od času se vyskytl nějaký ten sebevrah s vestou napěchovanou výbušninami — ty jsme si stále pěstovali doma i v zahraničí. Synové a synovci členů správní rady největších korporací byli příliš cenní a s jejich životy se nesmělo hazardovat, dokonce ani tady, v samém centru Londýna.

Na rameni, tam, kde já nosím frčky, měl nenápadné logo, které jsem nepoznával. A Scioni ze společností, o kterých jste nikdy neslyšeli, jeli ve velkém byznysu. Pokud jste o nějaké firmě nikdy neslyšeli, protože byla příliš malá, pak si ani nemohla dovolit koupit svým chrabrým synkům scionský pancíř. Ale jakmile se před vámi objevil Scion zastupující jméno, které vám nebylo ihned povědomé, musel náležet k jedné z obrovských, skrytých firem; ke společnostem vlastnícím všechny ty společnosti, které znáte.

Když promluvil, nahoře na té studené ocelové hlavě se promítl obličej. Nejspíš přímo ten jeho — proč by to jinak vůbec dělal? Ta tvář mi připadala pohledná, dobře udržovaná, přesně ten typ, který mají všichni s dostatkem peněz. S takovým obličejem se nikdo nerodí — ne, tenhle nejrůznější odborníci se vší důkladností proměřovali, šlechtili a holili, dokud přímo nevyzařoval: Mám pravdu a vy mi můžete věřit. Ta tvář se vám prostě už na první pohled zalíbila; důvěřovali jste jí a chtěli jste, aby vás měla ráda.

„Pohov, pánové. Děkuji, že jste přišli,“ pronesl promítaný obličej hlasem, který byl úplně stejně vypilovaný, vyladěný a vymakaný. Pro takový byste toho udělali hodně, stačilo jen říct. „Předpokládám, že vy budete Theodore Regan?“

„Ano, pane, seržant Ted Regan, dle rozkazu.“

Usmál se na mě takovým tím kouzelným úsměvem, v němž veškerá povýšenost zůstává neviditelná. „Já jsem také Ted. Ted Speling, a dokud probíhá válka, starám se tu o rodinné zájmy.“ Nenabídl ruku k potřesení. Se Sciony ten zvyk tak nějak vymizel. „A vy, seržante Regane, byste teď mé rodině mohli prokázat laskavost.“

Jen to řekl, už jsem mu chtěl pomoct, jakkoliv to jen bude v mých silách. A navíc to znělo, že v tom budou prachy. Načež dodal: „Můj bratranec Jerome se pohřešuje, seržante. Před třemi dny se mu něco stalo v blízkosti fronty. Nikdo neví, kam se poděl. Vy jste mi byli vřele doporučeni. Potřebuji, abyste mi ho našli, nebo alespoň zjistili, co se mu přihodilo. Uděláte to pro mě?“

No jistěže ano. Souhlasil jsem naprosto bez rozmýšlení. Vůbec jsem se nepozastavil nad tím „vřelým doporučením“. (To jako vážně? Někdo doporučil nás?) A neuvědomil jsem si ani tu zásadní věc, kterou zmínil, dokud se Sturgeon definitivně nepodíval až na dno své schopnosti držet klapačku a nevpadl do toho: „Váš bratranec byl na frontě, pane?“

„Přesně tak, vojáku,“ potvrdil Boháč Ted.

A než jsem já — Chudák Ted — stihl Sturgeona pořádně probodnout pohledem, jeho motorová kušna zařadila rychlost: „A to byl venku ze své zbroje, pane?“

Což mě zarazilo, protože měl pravdu: jakýkoliv bratranec Jerome, k němuž by se Ted Speling mohl právoplatně hlásit, by se do stovky mil od fronty určitě nenechal zastihnout bez své skořápky.

„Nuže,“ pronesl Boháč Ted filozoficky, „shodou okolností jste zmínil samotné jádro našeho problému.“

Ještě v té chvíli jsem to odmítal pochopit a stále se držel přesvědčení, že se Bratránek Jerome musel rozhodnout svůj krunýř opustit. Možná se chtěl nadýchnout čerstvého vzduchu nebo tak něco; nebo ho z něj vylákala nějaká pěkná norďácká holka. Tuhle jedinou potřebu totiž ty pancíře uspokojují jenom tak napůl. Ale ne; Bratránek Jerome si nevyrazil na randevú, jak by to nazval Sturgeon. Nepřítel něco provedl a jeho krunýř to jednoduše vzdal, vypnul se a přestal komukoliv vysílat, kde vlastně je.

A víte, takové věci se zkrátka nedějí. Na světě existuje spousta technologií, ze kterých my chudí blátošlapové uvidíme jen to, co postačí k odvedení naší práce. Ale Scioni? Ti mohou mít cokoliv, co je na prodej. A mají na to, protože mají na všechno. Sturgeon říká — a už to zase omílám, zase ty Sturgeonovy kecy, ale — on prostě říká, že tehdy, když vojáci bývali praví vojáci, sypala se obrovská hromada peněz do zajištění našeho návratu domů v pohodě a ve zdraví. Opak, tedy kdyby se stateční američtí hoši zpátky do kolébky svobody nevrátili, by znamenal ztrátu volebních preferencí a propírání v médiích.

Dnes už samozřejmě máme dlouho po volební reformě, která zavedla hlasovací právo založené na výši majetku — tehdy jsem byl ještě dítě, ale pamatuju si, že to tisk nazval „Mávnutí kouzelného proutku“. To proto, že se obrovské množství lidí prostě ze dne na den stalo neviditelným a přestalo kohokoliv zajímat. Také se z nich kvůli tomu stal zcela ideální vojenský materiál, tvrdí Sturgeon, protože lidí, kteří nejsou důležití a nemají kam jinam jít, může klidně pochcípat spousta, aniž by se to voleb nějak zvlášť dotklo. V tu chvíli většinou také začne vykřikovat, jak už na nás vládě vůbec nezáleží, a vzápětí ho Franken poprvé praští.

Ale jasně, není žádným tajemstvím, že se za řadové vojáky zkrátka neutratí tolik peněz jako za korporátní oddíly — ani na jejich výbavu, ani na podporu. Také je pravda, že nás na rozdíl od nich posílají na všechny ty vážně podělané mise, protože když začne přituhovat, účet zatáhne vláda, a ne korporace. A dost možná si o tom celém myslím své, možná mě to i štve, ale protože nejsem tak zatraceně vzdělaný jako Sturgeon, držím hubu a krok.

Ale Scioni — Scioni žádná omezení nemají. Rozhodně ne modely vyrobené v našich starých dobrých USA. Ty krunýře jsou polní uniformou synů korporací. Žádný boháč nepošle svého dědice nebo jeho zálohu do boje vybaveného něčím horším než tím nejlepším — stejně jako by se na veřejnosti nenechal načapat v nedostatečně luxusním autě, bez dokonalého chrupu nebo členství v tom správném golfovém klubu. Když jsem sloužil v Kanadě, viděl jsem… no, jakmile naši zářiví hoši zaútočili, Kanaďánci se rozutekli jako králíci. To byl pohled. A když pak zase z javorové strany přidupali ti jejich obrněnci, nezvládli jsme je zadržet my. I když všichni tvrdí, že nejsou tak dobří jako naši. Nešlo je ani škrábnout.

Sturgeon říká, že bychom to zvládnout mohli, jenomže nám na to nedávají patřičný nástroje. Tvrdí, že se všichni korporátní týpci znají navzájem a není v jejich zájmu se zabíjet, když je o týden později klidně může čekat fúze. No jo, Sturgeon toho fakt nakecá mraky.

Ale tohle je každopádně naprosto bez debat: Ani řadoví vojáci, ani ty nejlépe vybavené korporátní gardy, ani mechy, drony a biotechnologické konstrukty nemají takové pancéřování a výzbroj jako bitevní Scioni.

Což nás přivádí zpět k Bratránku Jeromemu. Na toho se totiž veškerá ta špičková technologie prostě vysrala a dezertovala, takže byl buď mrtvý, nebo v zajetí. Boháč Ted sázel na to druhé; Jerome by v rukou Nordů posloužil jako hodně působivý vyjednávací artikl. Divné bylo jen to, že se nikdo nehlásil o výkupné.

A proto bylo naším úkolem Bratránka vypátrat a přivést domů. Nebo aspoň najít tělo či důkaz jeho smrti. Boháč Ted každopádně ani jednou nezmínil, že bychom měli zjistit také to, jak sakra někdo dokázal vydrbat s Jeromeho krunýřem natolik, aby ho z něj zvládl dostat, ale to se tak nějak celou dobu vznášelo nevyřčené v podobě „mimořádné prémie“. Předpokládám, že nám ve skutečnosti nedůvěřovali natolik, aby něco takového přidali k oficiálním cílům mise, ale kdyby nám ta informace náhle spadla do klína, Boháč Ted by se za ni jistě uměl bohatě odměnit.

„Proč my, pane?“ zeptal jsem se a on začal vysvětlovat, že chce jen malý, tajný výsadek. Zmínil i to, že naše trojice prošla hned několika hnusnějšími globálními bitkami posledních let nejen bez jediného škrábnutí, ale naopak s pochvalami — a ignoroval všechny Sturgeonovy důtky za mletí tím jeho obrovským skřípajícím pantem, a dokonce i to, jak Franken málem šel před vojenský soud za pěsťovku kapitánovi.

Napovídal toho vážně spoustu, ale já byl zvyklý od Sturgeona, takže jsem se všemi těmi sračkami dokázal prodrat k věci: „Jestli ho vážně chcete zachránit, proč nepošlete pár neporazitelných Scionů?“ Právě na to jsem se ho mohl zeptat — a odpověď, které bych se od něj nikdy nedočkal, by zněla: „Protože máme strach, že jim to provedou taky.“

O dvě hodiny později jsme už seděli v letadle směr moře a fronta, odvelení od průzkumné roty 203. divize a všech našich hochů bez jediné námitky. Člověk by čekal, že některý z našich velících začne zuřit, ale všichni věděli, že když velcí korporáti nařídí „Skoč!“, nevrátíte se na zem, dokud k tomu nepřijde pokyn ve třech kopiích. Přiletěli jsme tam bojovat ve válce, kterou řídili po svém, a pokud to znamenalo vyslat tři z nás na záchrannou misi, tak to tak prostě bylo a hotovo.

V letadle nás čekalo vybavení — a bylo zbrusu nové, ne jako to obvyklé sekáčové smetí, se kterým děláme jindy. Franken si samozřejmě začal stěžovat. Měl rád své vlastní, dlouhým užíváním tak obnošené krámy, že mu do těch jeho obrovských pracek pohodlně pasovaly a smrděly skoro jako on. Já tuhle zálohu na plat naopak ocenil. Pro Boháče Teda to byly jen drobáky, ale přesto pro jednou investoval do Chudáka Teda, a to se počítalo.

Během letu jsme si schrupli; tenhle život vás nakonec naučí spát, kdykoliv je příležitost. Probral nás sestup, a když jsme vyhlédli ven, spatřili jsme Nordsko.

KAPITOLA DRUHÁ

STURGEON TUHLE VYPRÁVĚL, jak se protrhly bariéry v New Yorku a jak se najednou celé šokované město zoufale pokoušelo ubránit nečekanému vpádu moře. Byl tehdy ještě kluk a musel sledovat, jak se řeka Hudson vylila z břehů, spolkla Bloomfield a půlku Newarku a vyrobila z letiště Newark Liberty ostrov. Na obou stranách oceánu to vypadalo stejně; celé to desetiletí bylo ve znamení konce popírání a toho, jak se nám nečinnost vymstila. Ale Nordsku očividně ne. Sturgeon prohlašoval, že za to v zásadě může geologie; že se všechna ta hornatá, fjordy prořezaná země udržela nad vodou, i když moře doráželo nejzuřivěji, a na rozdíl třeba od Thajska, New Orleansu a Nizozemska nenásledovala osud Atlantidy.

Naše předmostí se jmenovalo Gotham-borg — tedy, tak jsme to všichni komolili. Představoval vyloženě závan domova. Jen jsme vylezli z letadla, zaplavila nás směsice přízvuků od Texasu po Novou Anglii a vším mezi tím, a to první, co jsme uviděli, byl Mekáč. Boje se už přesunuly daleko na sever a východ odtud, takže jsme si Gotham stihli dokonale zpacifikovat a převést k našemu způsobu uvažování. Co se ale zbytku země týkalo…

Kdykoliv jsme debatovali o válce s Nordy, Sturgeon se šíleně rozjel. A pak dostal ránu. Většinou. Ale v zásadě se to má tak, že Nordů je spousta a my nebojujeme se všemi. Ti z té zemičky hned za mořem západně od Gothamu se ještě nezapojili, a pak je jich tu další spousta v dlouhém pruhu země na západním pobřeží, kteří nad tím ještě dumají a kvůli kterým čeká celý kýbl mariňáků i s loďstvem jen kousek od břehu, kdyby se ti váhavci přece jen rozhodli v dohledné době — a kdyby se odvážili zvolit špatně.

Ta oblast, se kterou máme problém, je v zásadě celý střed Nordska: Na mapách se to jmenuje Švédsko a Finsko. Ve Švédsku se odehrávají veškeré boje a to druhé místo… Finsko… je divné. Finsko je jiné. V celém Nordsku jsem nepotkal nikoho, kdo by se těšil, až to Švédsko vzdá a my budeme zírat na finskou hranici a všechny ty bezbožně nelidské sračky, které za ní číhají.

Rozkazy jsme obdrželi prakticky hned, jak jsme dosedli na zem: Měli jsme se setkat se zbytkem čety. Možná se teď ptáte, s jakým zbytkem čety? No, Boháč Ted se na nás očividně nehodlal spolehnout až tak bezvýhradně, takže jsme si hodili nohy na stůl uvnitř té rozlehlé plochy Gothamu, kterou nám místní poskytli jako základnu, a čekali, než se ti zbylí dva dovalí. Sledovali jsme naše chlapce, obrněná vozidla i lesklé sochy scionských bohů, jak si to mašírují ven, aby Nordům pořádně osladili život, a taky jak se pěkná řádka těch samých chlapců vrací zpátky zkrvavená… Ale myslím, že jsme rozdali mnohem víc ran než ti druzí.

Vzhledem k tomu, co se dělo — teď už zase Sturgeon — po zhroucení všech ochranných hrází a obrovské ekonomické krizi, kterou proměna poloviny našich pobřežních měst v plavecké bazény způsobila, museli všichni začít tahat za jeden provaz. To znamenalo nakupovat americké zboží, neboli podporovat velké korporace představující naši jedinou naději na obnovu. Jenže vyvstal problém. Za velkou louží se celá řádka států potýkala s tím samým a řešila to opačně: zneužitím svaté demokracie, svého daru od boha, ke zvolení socialistů. A spousta se jich ještě ke všemu vykašlala na všechny závazky, k nimž se upsala v Transatlantické dohodě o volném obchodu. Došlo ke znárodňování aktiv nadnárodních společností. A k bombovým útokům — plnohodnotným teroristickým útokům na majetek korporací.

Seveřani zvlášť si vzali na paškál všechny ty skvělé věci, které naše firmy vybudovaly, a chystali se je uchvátit pro sebe. Prostě je jen tak rozdat každému Bjornovi a Bennymu. Všichni to samozřejmě označili za útok na naše občanské svobody a na samotný americký způsob života. Tedy všichni kromě Sturgeona. A nejspíš i kromě Nordů.

Kopali jsme se do zadku dva dny, to bylo fajn — protože jestli existují skutečně na slovo vzatí odborníci v oboru užívání si na americké vojenské základně, byli jsme to právě my, chudí parchanti. Pak se konečně ukázali Lawes a Cormoranová, čímž byla četa celá a připravená do akce.

Ti dva se očividně seznámili ještě předtím, než dorazili k nám, a udržovali si od sebe takový ten odstup lidí, kteří ze sebe nejsou dvakrát nadšení. Lawes byl menší chlápek, dokonce drobnější než Sturgeon, a nenašli byste na něm ani chloupek úpravnosti. Nikdy jsem ho neviděl hladce oholeného, uniformu nosil pomačkanou a posetou starými fleky, které nedokázal vyčistit, boty odřené. Obrovské zuby měl zahnědlé a trčely z toho jeho pohublého ksichtu, jako by se s nimi chystal prokousat kabely nějakého přístroje, který nám pak bude zatraceně chybět. Sloužil jako desátník v Anglické expediční jednotce, kterou nám sem naši spojenci poslali hned po počátku invaze, a celou tu dobu přežil, takže nám ho dodali jako nejbližší možnou obdobu domorodého průvodce. Ale nejen to. Mrkl jsem na jeho výbavu a měl v ní pár vážně působivých kousků z arzenálu „požíračů hadů“ — takových těch speciálních infiltračních věciček, díky kterým bude mít pro termální čidla pokojovou teplotu a pohybová úplně zmate. Byl to zkrátka někdo, kdo zná veškeré díry a mezery v plotech.

Nemohl jsem si pomoct: Při pohledu na desátníka Lawese jsem viděl mnohem víc než jen náznak krysího ocasu.

Zato Cormoranová byla úplně jiné zvíře: Odhadoval jsem to na nějakou šelmu, možná pantera. Štíhlá, samá ruka samá noha. Objevila se s kovovým kufrem, který vypadal, že má přinejmenším tunu, ale mávala s ním, jako by nevážil nic. Oblečená byla šedě a draze; celou ji obklopovalo zvláštní chvění naznačující, že její uniforma umí spoustu zajímavých věcí, stejně jako headware v její hlavě a všechny hračky v kufru. Cormoranová byla nejen žena, ale navíc černoška, ovšem fakticky ji od nás odlišovalo hlavně to, že byla korporátka. Proto jsme k ní přistupovali tak odtažitě. Dostávala vyšší plat, měla lepší vybavení a na beton také nějaký tajný osobní úkol — protože proč by s námi jinak vůbec šla? Říkal jsem si, že vyrazit na misi s Cormoranovou bude jako nosit v batohu časovanou bombu. Celou dobu budeme napjatě čekat, kdy se zničehonic rozhodne, že její cíle jsou důležitější než naše.

Ale ve skutečnosti jsme v tom ohledu neměli na vybranou, protože jsme ji prostě potřebovali: Byla dronová specialistka. To by sice většinou znamenalo, že může ve válce bojovat z bezpečné vzdálenosti stovek mil od fronty, ale ne tady. Norďáci vyvinuli vážně dobrá elektronická protiopatření, takže spoustu té jemnější prácičky s drony bylo třeba odvádět přímo na dostřel útočné pušky. Cormoranová z toho určitě skákala radostí. A co teprve my.

Chystali se nás odeslat na frontu. Devadesátášestá obrněná a její kamarádi se zrovna tlačili na východ a zabírali oblasti, ze kterých se nordská armáda v zásadě už jen bez boje stahovala. Nejdřív v letadle, pak v rámci konvoje, jsme měli dorazit až tam, kde se naši zastavili nejdál, a pak už to bylo jen na nás. Překročíme linii, vstoupíme na území nepřítele, a pak už bude stačit jen držet se při zemi, vyhnout se čemukoliv se švédskou vlajkou a dostat se co nejblíž k poslední známé pozici Bratránka Jeromeho.

„Až na to,“ řekl nám Lawes v letadle, „že tak prostý to prostě není, víme? Jistě, Švédská národní armáda, s tou to snadný je. Není jich zas až tak moc a z toho, co se mi doneslo, je už stejně ženete sviňským krokem — jenže o nich nemluvím. Jde o celou tuhle podělanou zemi — kdo by řek, že budou tak bojovný?“ Často si odplivoval a kouřil naprosto odporná žvára, která si sám balil z tuhého tabáku z ploché žluté plechovky. „Stockholm už nic neřídí, v tom je ten problém. Norďácký korporace bojujou na obou stranách, zatracená práce — loni mě bombardovaly 1. bitevní sbory zkurvený Ikey, do prdele! A prouděj sem úplný davy honibrků z kontinentální Evropy, aby Švédům pomohli — žoldáci, mechy i Bílí Chodci. A pak tu máme domorodce. Kamkoliv se vrtnete, narazíte na partyzány, obyčejný civily, který prostě sebrali každej kousek výzbroje, na kterej narazili. A když norďácká armáda dostane rozkaz k ústupu, myslíte, že se partyzáni stáhnou s nima? Tak tomu nevěřte. V každým fjordu, u každýho potoka, na každým kopci a pod každým podělaným šutrem zakopnete o Svena nebo Olgu s puškou v ruce. A to ani nemluvím o Finech. K tomu všemu jsou tu ještě ty zkurvený Fini.“

„Už jsem o nich slyšel,“ přikývl jsem.

Lawes si mě změřil tím svým hlodavčím pohledem. „Neslyšel jste ani prd. Ty, co nám sem přes hranici posílaj…, to už nejsou lidi.“

Po tomhle výlevu se nás pokusil přemluvit k partičce karet, Franken se nechal a prohrál pár dolarů — ale znamenalo to pro něj mnohem míň než výhra pro Lawese. Anglická ekonomika v praxi.

Pokusil jsem se trochu rozpovídat Cormoranovou. Položil jsem jí tak neomalenou otázku, že ji nemohla ignorovat: „Tak jak se někomu, jako jste vy, podařilo získat tuhle práci?“

Vrhla po mně pohled, který jasně říkal, že podobné hlody neslyší poprvé. „Summa cum laude na MIT.“ A pak, protože pochopila můj výraz: „Jo, ještě předtím, než změnili podmínky pro přijetí. Jsem hrdá členka poslední třídy Alpha Kappa Alpha.“ V tu chvíli jsem netušil, co to znamená, ale později jsem si to vyhledal.

Zkoušel jsem rýt trochu víc, ale úplně mě ignorovala. Ten její tmavý obličej s vystouplými lícními kostmi byl nepřístupnost sama. Nicméně jsem z toho něco pochopil — byl to přístup člověka, který nevěřil, že se mu časová investice do mého poznávání vyplatí. Na to jsem měl příliš jepičí život.

A pak to začalo být zajímavé. Probral jsem se, když něco hned za stěnou letadla vybuchlo. Na okamžik jsem vůbec netušil, kde jsem a ve které válce vlastně bojuju, jenom že se všechno řítí dolů a moje vnitřnosti nahoru. Franken nadával, ale z toho jsem o nic moudřejší nebyl, protože jsme spolu sloužili už docela dlouho a jinak se v akci zkrátka nevyjadřoval.

Středem pozornosti byla Cormoranová. Svůj kufr měla otevřený na kolenou a uvnitř zářily dvě obrazovky a pěkná řádka kontrolek. Došlo mi, že řídí své drony — spíš než prsty tím svým vymakaným headwarem, alespoň soudě dle toho, jak se jí rozostřovaly a zaostřovaly oči.

Do obrazu mě uvedl Sturgeon. „Šest útočných dronů, přilepily se na nás před pěti minutami.“ Celou tu dobu zíral Cormoranové na obrazovky. „Jeden motor to koupil, ale zatím běží.“

„To slyším taky,“ odsekl jsem ne zrovna trpělivě. Zvenčí trupu se ozval další praskavý výbuch. Nejspíš to byl jeden z jejich, ne z našich — Cormoranová si dopřála prchavý úsměv.

Chtěl jsem upřesnění: „Lovecká letka?“

„Jenom běžná protiletadlovka,“ usoudil Sturgeon, čímž myslel přepadové stíhače nastavené na autopilota a vypuštěné směrem do našeho prostoru, a ne vyslané přímo konkrétně na nás. Byla to tedy hnusná smůla, ale Cormoranová si s něčím podobným dokázala skvěle poradit. Lidské řízení má stále navrch nad automatikou, přinejmenším ve většině oborů, a i když měly její drony svůj vlastní, ve zlomku vteřiny se rozhodující a jemně vyladěný software, ona jim pro každý okamžik dodávala celkovou strategii. Dokázala je udržovat nepředvídatelné a starala se o příznivý průběh bitvy ve vzájemném nabourávání operačních systémů, které mezi těmi mrňavými letouny určitě probíhalo.

Během dalších deseti minut zlikvidovala všechny nepřátelské stroje a stačily jí na to jen ty dva její. To nejspíš znamenalo, že se na ni můžeme plně spolehnout až do chvíle, kdy nás zradí.

x x x

PÁR HODIN POTÉ nás vyložili přímo u mobilní velitelské základny 96. obrněné. Rozkazy nás předehnaly, takže jsme sice naráželi na spoustu naježených důstojníků přímo umírajících touhou zjistit, kdo sakra jsme, ale kvůli našemu korporátnímu pověření se nemohli ani zeptat. Kromě toho tam čekal neoznačený M1000 Trojan, který mi teď říkal pane, takové milé robustní vozítko se zesílenými pneumatikami, pancéřováním a rotačním kulometem, ke kterému se Franken ihned nadšeně vrhl.

„Trojany, báječné a spolehlivé stroje,“ prohlásil po chvilce a čekal, kdo se ozve.

„Mají jen jednu nevýhodu — jakmile dřepíš uvnitř, cítíš se jako kokot,“ zareagoval Sturgeon ihned, ještě dřív než Lawes. „Kdykoliv do nich vojáci nalezou, buď s někým vyjebou, nebo se vyjebe s nimi.“ Trojan je vážně skvělým příkladem toho, jak lidi občas nepřemýšlejí, než něco nazvou.

Všechny naše mapy už byly nahrané v palubním počítači, takže jsme přesně viděli, kde Scionův signál zhasl.

„Ale daleko se v tom nedostanem,“ varoval nás Lawes. „Jakmile se oddělíme od konvoje, bude to problém. Každý osamělý vozidlo akorát přitahuje pozornost. Tepelný vyzařování takovýho obrněnce prostě nezamaskuješ, a jakmile partyzáni zjistěj, kdo jsme, zasypou nás raketama a dronama. A to nemluvím o terénu, ten je k posrání už úplně. Na silnici jste snadnej terč a mimo ni je to pořád ještě samej les. Věřili byste tomu? Je to tu jak v podělaným středověku.“

„Horší,“ přisadila si Cormoranová. Ten svůj kufr měla už zase otevřený a mně docela dlouho ani nedocházelo, na co se to na těch obrazovkách vlastně dívám. Ale pak se to začalo hýbat, trhaně, snímek po snímku, a já si konečně dal dohromady, že jde z větší části o satelitní pohled. Téměř celá oblast Švédska, o kterou se bojovalo, byla rozmazaná vířícími tmavými mračny, která znemožňovala pozorování pohybů nepřátelských sil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ocelová šlechta.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.