Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Yrsa Sigurdardóttir

Katarze

Z anglického originálu The Absolution,
vydaného nakladatelstvím Hodder & Stoughton ve Velké Británii roku 2019, přeložila Hana Sichingerová

Vydala Grada Publishing, a. s.,
pod značkou Metafora v Praze roku 2019
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 7152. publikaci

Redakce Soňa Svobodová
Korektura Richard Straberger
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Netopejr®
První vydání, Praha 2019

Tisk a vazba CPI Moravia Book, s. r. o.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní a jakákoliv případná podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zemřelými, je zcela náhodná.

Copyright © Yrsa Sigurdardóttir 2016
Published by agreement with Salomonsson Agency
V islandštině pod názvem Aflausn poprvé vydalo nakladatelství Veröld v Reykjavíku roku 2016.
V anglickém jazyce v překladu Victorie Cribb vydalo nakladatelství Hodder & Stoughton v Londýně roku 2019.
Translation © Hana Sichingerová, 2019
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-045-1 (ePub)
ISBN 978-80-7625-046-8 (pdf)
ISBN 978-80-7359-916-4 (print)

Průvodce výslovností jmen hlavních postav:

Huldar – [hóldar]

Freyja – [fraia]

Gudlaugur − [gótlogur]

Erla – [ertla]

Stella – [stela]

Adalheidur – [adalhejdur]

Haukur – [hejkur]

Saga – [sága]

Baldur – [baldur]

Fanney – [fanej]

Helgi – [helgi]

Ævar – [eievar]

Davíd – [davíd]

Ásta – [austa]

Thórey – [tourej]

Ósk – [ósk]

Sól – [sóul]

Kjartan – [kjartan]

Bogi – [bojgi]

Mördur – [murdur]

Jóel – [jouel]

Egill – [ejitl]

Ásdís – [ausdís]

Thorgeir – [torgeir]

Bjarney – [bjarnej]

Arnar – [árnar]

Laufhildur – [leifhildur]

1. kapitola

Dámské toalety v dolním podlaží byly prázdné. Umyvadla suchá a dveře opuštěných kabinek dokořán. Vypadaly přesně tak, jak by člověk čekal po tolika frontách, které se tu celé odpoledne tvořily. Koše přetékaly použitými papírovými ručníky a po podlaze se válel obsah velkých kornoutů na popcorn rozdupaný ženami, které zoufale přešlapovaly ve frontě z jedné nohy na druhou.

Stella předpokládala, že stejný nepořádek bude i na pánech, a byla ráda, že tam nemusí uklízet. Nepořádek byl horší než obvykle, protože dnes bylo na dva filmy vyprodáno a na ostatní také přišel slušný počet návštěvníků. U pultu ve vstupní hale se v přestávkách mezi filmy tvořil takový nával, že stroj na popcorn nestíhal, i když si dávky nachystali předem, a ještě k nemalému rozhořčení většiny návštěvníků došla dietní kola. Stella se musela hodně přemáhat, aby neodsekla pokaždé, když jí to někdo vyčetl. Jako by byla její starost nakupovat zásoby a hlídat, kolik čeho mají!

Ve dveřích se najednou zarazila, protože jí došlo, že je jediný člověk v celé budově.

Bylo naprosté ticho. Žádné zdušené lomození z předsálí ani pokřikování dívek, se kterými pracuje. Nabídla se, že jako obvykle zavře, aby ostatní stihli autobus, a když mizeli ve sněhové bouři, dívala se za nimi prosklenou stěnou vstupní haly. Obrysy jejich postav se ještě nestačily rozplynout v bílé mlze a už své velkorysé nabídky začala litovat. Ne, že by byla tak velkodušná. Ve skutečnosti se chtěla hlavně pochlubit, že má přítele – přítele s autem. Ji už nějaký autobus nemusí zajímat.

Z nějakého důvodu se její myšlenky náhle stočily ke snapu, který jí přišel během poslední přestávky. Neměla tušení, kdo ho poslal – nikdo z jejích přátel to nebyl. Pochopitelně si už dávno změnila nastavení a zablokovala zprávy od neznámých lidí, i když především proto, že poslední dobou začali tuhle aplikaci používat i staří. Nestačí jim, že ničí Facebook, teď začali kazit i Snapchat. Vsadila by se, že to byl nějaký nudný stařec, možná někdo z máminých přátel nebo příbuzný, na kterého se nepamatuje. Jméno uživatele jí nic neříkalo: Just13. Možná to nakonec žádný stařík nebyl; možná to bylo dítě, které právě oslavilo třinácté narozeniny. To by tu podivnou zprávu vysvětlovalo.

Ve snapu byla její fotka, jak podává popcorn zákazníkovi. Nebyl to žádný úchvatný snímek: tvářila se divně a její postava, ten kousek, který z ní byl vidět, byla zabraná z divného úhlu. Žádná póza, žádný úsměv. Snímek byl stejně matoucí jako celá zpráva. Stálo v ní jediné: Vidím tě. Ať to poslal kdokoliv, očividně byl v kině a ani ji nezašel pozdravit. Možná to byl malý stydlivý kluk, který nesebral odvahu, aby ji oslovil. Jeho štěstí, protože by ho poslala někam. Neměla sebemenší zájem vídat se s magory a tenhle snap mohl poslat jenom cvok.

Dveře za Stellou se pohnuly. Hydraulický zavírač byl porouchaný, takže se nejprve zavíraly pomalu, ale pak najednou nabraly rychlost a s hlasitým prásknutím se zabouchly. Rána se rozlehla vydlážděným prostorem a jako ozvěna i v její hlavě a jen zvýraznila ticho, které tu panovalo. Nahoře se cítila trochu nesvá, ale tady dole ve spodním podlaží to bylo mnohem horší. Ve vstupní hale aspoň viděla okny ven, nebo kam jí sníh dovolil dohlédnout. Možná právě počasí dnes vyhnalo do kina takové davy lidí. Stella viděla všechny filmy, které promítali, proto věděla, že za nic nestojí. Ale když se na ně člověk díval, mohl zapomenout na krutý venkovní mráz.

Nicméně právě teď jí sníh venku připadal neskonale lákavější než opuštěné kino. Stella se nemohla dočkat, až bude v bezpečí v Höddiho autě. A co když je to nějaká rachotina a nebude mu fungovat topení? I tak je to lepší než autobus. Trochu jako Höddi. Nebyl žádný princ z pohádky, ale radši je s ním než sama. Prozatím jí musí stačit. A přitom se bude rozhlížet po lepším. Po takovém, který bude dobře vypadat a bude mít tak super auto, že kamarádky zblednou závistí. Takového přítele chtěla. Ne někoho, jako je Höddi, který musel být na všech fotkách, které postovala na sociálních sítích, rozmazaný.

Stella si vybrala nejvzdálenější kabinku a rychle za sebou zastrčila západku. Naproti kabinkám stála řada umyvadel a nad nimi po celé délce stěny viselo obrovské zrcadlo. Právě teď vůbec neměla chuť se na sebe dívat: vypadala hrozně, ztrhaná, potřebovala ostříhat, vyčistit pleť, upravit obočí. V pěšince jí zářily tmavé odrosty jako rychlé pruhy na kapotě Höddiho auta. Nechutné. Než sešla dolů, zastavila se u ducha z kartonu, který sloužil jako reklama na horor promítaný v hlavním sále. Chtěla přátelům poslat fotku, jak stojí vedle něho, ale rozmyslela si to, protože nestála o to, aby viděli, jak hrozně vypadá. Navíc bylo trochu strašidelné stát vedle tak děsivé reklamy, i když věděla, že je to jen kus obrovského kartonu. Vyfotí se jindy, až bude vypadat k světu a kolem budou lidé. Jen aby jí peníze přišly včas, protože si už domluvila termín u kadeřnice na prvního příští měsíc, hned po otevření. Je k vzteku, že péče o vlasy, aby vypadaly dobře, vyjde tak draho.

Stella si stáhla kalhotky a přidřepla nad mísu, aby se vyčurala. Bůh ví, jaké bakterie tu mohly po sobě nechat návštěvnice kina. Rozhodně se nechystá zařadit mezi špindíry, které chytily pohlavně přenosné choroby. Takhle hluboko klesnout nehodlá.

Přes zurčení moči zaslechla, jak se otevřely dveře záchodů. Na nahých stehnech jí naskočila husí kůže a hrdlo se jí stáhlo strachy. Sakra, kdo by to mohl být? Vrátila se některá z dívek? Pokud ano, jak se dostala dovnitř? Zůstaly snad hlavní dveře odemčené? Myslí jí znovu probleskla zpráva ze Snapchatu. Tohle přece nemůže být Just13?

Hlasitá rána prozradila, že se dveře zase zabouchly. Stella zadržovala dech a napínala sluch, aby zjistila, zda dotyčný vešel dovnitř. Možná to byl někdo z ochranky, kdo přišel dřív a kontroloval kino. Ale takové štěstí neměla. Zavrzání bot jí prozradilo, že tu není sama.

Proud moči se scvrkl na pár kapek, které padaly do rytmu kroků. Musí to být žena. Co by dělal na dámských toaletách v prázdném kině v tuhle noční hodinu muž? Na pánech určitě nebylo obsazeno. Stella potlačila nutkání zavolat a zeptat se, kdo je tam. Natáhla se k toaletnímu papíru, utrhla si několik útržků a co nejtišeji se osušila, pak se postavila a natáhla si kalhoty. Cítila se o něco lépe, nebo aspoň ne tak nahá. Jenže to rychle přešlo.

Pod dveřmi kabinky se objevily boty. Těžké šněrovací boty, tak velké, že klidně mohly patřit muži. Stella si přitiskla ruce na ústa, aby zdusila křik. Proč tam stojí? Nohy se nehýbaly; jejich majitel tam jen stál, jako by to byly vstupní dveře a on zvažoval, zda má stisknout zvonek. Což nebylo tak daleko od pravdy, protože v příští minutě se ozvalo hlasité zabušení na dveře. Bezmocně zírala na jejich prázdnou plochu, jako by jí mohla vyjevit, co má tohle znamenat.

V tu chvíli jí zazvonil telefon. Vytáhla ho třesoucí se rukou z kapsy a málem ho upustila, jakmile poznala, že je to další zpráva od Just13. Než se stihla zarazit, dotkla se obrazovky a otevřela zprávu. Spolkla výkřik, když se ukázal obrázek: byly na něm zavřené dveře, stejné jako dveře její kabinky. Musely to být stejné dveře, jediná věc, která ji oddělovala od odesílatele. Nebyl u nich žádný popis.

Další hlasité zabušení. Stella uskočila a pozadu vrazila tak prudce do mísy, že se jí podlomila kolena. „Kdo je to?“ Žádná odpověď. Vyhrkla ta slova dřív, než se dokázala zarazit. Její hlas zněl nejistě, plačtivě, jako by ani nebyl její. Stella byla zvyklá stát v čele smečky. Silná. Odhodlaná. Neprojevovat soucit s fňukáním, které znělo přesně jako to, co právě teď vydávala ona.

Tentokrát bylo zabušení tak silné, že se dveře zatřásly. Stelle sklouzly oči k chatrné západce a hned pochopila, že ji neochrání. Hlava jí pracovala na plné obrátky, zatímco horečnatě pátrala kolem po něčem, po čemkoliv, co by ji zachránilo. Role toaletního papíru na držáku. Plastový koš na odpadky s víkem. Ke zdi připevněný záchod, kterým by se mohla rozmáchnout proti útočníkově hlavě, kdyby se dostal silou dovnitř. Až na to, že ho nikdy nedokáže odšroubovat ze zdi. Pak si vzpomněla na telefon, který svírala ve zpocené ruce. Měla by zavolat na policii? Nebo Höddimu? Jestli je už na cestě, mohl by se sem dostat dřív než policisté?

Nakonec se rozhodovat nemusela. Muž se opřel do dveří kabinky, západka povolila a dveře udeřily Stellu do hlavy a odhodily ji dozadu na záchodové prkýnko. Omráčeně na něj dopadla s rukama rozhozenýma. Udělalo se jí špatně od žaludku, ale přinutila se pohlédnout vzhůru do tváře útočníkovi. Byla tmavá, takže si nejprve myslela, že je schovaná ve stínu. Chvíli trvalo, než jí došlo, že se dívá na lesklou masku Dartha Vadera pod tmavou kapucí černé bundy. Skrz mandlově zakřivené otvory ji pozorovaly oči, ale nepoznala, co vyjadřují. Natáhla se k ní ruka v rukavici a vytrhla jí telefon. Muž si s ním začal hrát a Stella zadoufala, že je to zloděj. Jen ať si telefon klidně vezme. I obsah jejích kapes. Všechny peníze na zbytek měsíce. Peněženku. Cokoliv. Pokud ji nechá na pokoji.

„Dobře, dobře.“ Hlas muže zněl zvláštně a trochu se podobal hlasu Dartha Vadera. Chraplavý, jako by měl krk vystlaný smirkovým papírem. K masce zřejmě patřil i laciný měnič hlasu. Namířil na ni jejím telefonem, jako by ji chtěl vyfotit, jak sedí na záchodě. Po tvářích jí začaly téct slzy. Co to dělá? Proč by zloděj chtěl mít video nebo fotku majitele telefonu? „Teď chci, abys do toho dala všechno.“

„Cože?“ Stella se posouvala na míse dozadu, až se zády opřela o tvrdou stěnu, a jak přes tenký svetřík vnímala její mrazivý chlad, ještě víc se roztřásla.

„Řekni, že je ti to líto.“

Ani se nepokusila vzdorovat, jen se přes vzlyky, které se jí draly ven z hrdla, snažila co nejlépe omluvit.

„Chm. To nestačí. Nezní to přesvědčivě. Dokážeš to líp.“

Zkusila to znovu. A ještě jednou. Opakovala slova „omlouvám se“, až jí v uších zněla tak divně, jako by to ani nebyla skutečná slova. Ale zdálo se, že muž s tím stále není spokojený.

A proto musela zaplatit.

2. kapitola

„Potřebujeme větší obrazovku.“ Konečně jeden z policistů ve vyšetřovací místnosti vyslovil to, co si ostatní mysleli. Od začátku nahrávky si všichni ve skupině postupně přisouvali židle blíž ke stěně, na které na směšně malé obrazovce běžel záznam bezpečnostních kamer kina.

Erla, která seděla na stole těsně u ní, místnost přejela podrážděným pohledem. „Pokuste se soustředit. Je to tak nekvalitní nahrávka, že by větší obrazovka stejně nepomohla. Ale jestli vám to tak vadí, můžete hodit žádost do krabice s podněty.“

Muž mlčel a Huldar chápal, proč: Erla málokdy zůstala v klidu, když jí někdo z týmu odmlouval. V mnoha směrech byla dobrá nadřízená, ale mezilidské vztahy nebyly její doménou. Ani na chvíli nevěřil, že přání mít ve vyšetřovací místnosti větší obrazovku skončí v krabici s podnětnými návrhy; všichni už sami přišli na to, že nejde o nic jiného než o hřbitov stížností.

„Koukněte. Teď to přijde.“ Erla se vrátila k nahrávce. „Tady. Sledujte toho ducha z kartonu, nebo co to vlastně je.“

Oči všech byly přilepené k rohu obrazovky, kterému dominoval reklamní poutač. Dívka prošla kolem, zastavila se u něj a vytáhla telefon. Udělala pár obličejů, nafotila několik selfíček a pak pokračovala pryč ze záběru. Podle Erly to bylo naposledy, kdy se objevila na některém ze záznamů ve vzpřímené poloze. V podzemním podlaží, kde se nacházely záchody, ani na schodech, které dolů vedly, nebyly bezpečnostní kamery. Soudě podle časového ukazatele na nahrávce a na videoklipech, které odešly z dívčina telefonu, musela v tuhle chvíli mířit na záchod.

Zpoza kartonového poutače se najednou vynořila temná postava a všichni se naráz naklonili dopředu, aby lépe viděli. Tohle musel být pachatel. Jak Erla poznamenala, byl to nekvalitní záznam, ale jakmile se ukázala celá postava, došlo jim, že na tom nesejde; nedal by se identifikovat, ani kdyby obrázky byly v HD kvalitě. Měl na sobě tmavou neforemnou bundu s kapucí přetaženou přes hlavu a masku Dartha Vadera. A k tomu tmavé kalhoty zastrčené do černých šněrovacích bot a tmavé rukavice. Muž zmizel ze záznamu stejným směrem jako Stella.

„Tak je to jasné. Schoval se za tu pitomou reklamu a číhal tam na ni.“ Erla zastavila záznam. Všichni zírali na zamrzlý obrázek kartonového ducha v prázdném předsálí. „Musíme projít všechny záznamy od chvíle, kdy kino otevřelo, a pokusit se zjistit, kdy přišel. Přinejmenším si snad můžeme být jistí, že při příchodu masku neměl.“ Erla se zvedla a podívala se po nich. „Nebude to snadné. Podle kina prodali včera přes osmnáct set lístků. Otevírali ve dvě, jako každou neděli, a o tom, kdy muž vstoupil do budovy, se nic neví. Mohl přijít hned na první promítání a do zavíračky se někde schovávat, a logicky to nemuselo být za tím poutačem. Někdo musí projít nahrávky a sestavit časový rámec.“

Všichni včetně Huldara přikrčili hlavu a tiše se modlili, aby jim tenhle úkol nepřipadl. Z místa, kde Erla stála, museli vypadat jako skupinka dětí hrajících si na sochy. Zamračila se. „Někdo taky musí projít prodané vstupenky. Lidi do kina obvykle nechodí sami, takže potřebujeme seznam zákazníků, kteří si koupili jen jeden lístek. Když se nám podaří zjistit, kdy ten muž přišel, mohli bychom ho zúžit na ty, kdo si tou dobou u pokladny koupili jen jeden lístek. Pokud platil kartou. Jestli platil hotově, jsme v háji.“

„Mohl si koupit lístek online. Předem.“ Gudlaugur zrudl jako vždycky, když promluvil. Seděl vedle Huldara, který mu povzbudivě přitakal. V rámci týmu tvořili vlastní tandem, seděli proti sobě u stolu v otevřeném kancelářském prostoru a obvykle dostávali společný úkol. Byly časy, kdy by Huldar chtěl za partnera radši zkušenějšího detektiva, ale mladíkových schopností se naučil vážit. Když ho nezradilo nízké sebevědomí a ostýchavost, opravdu mu to pálilo. „Chci říct…, že se lístky neprodávají jen na místě. Víte…, takže…“

Huldar se chopil slova místo Gudlaugura, který se do toho začal zamotávat. „Jestli si útočník koupil lístky přes internet, klidně si mohl koupit dva, aby to vypadalo méně nápadně. Muselo mu dojít, že si prodané lístky zkontrolujeme, především ty jednotlivé. Na druhou stranu kdyby nakupoval online, platil by kartou, což je plus. Nebo bude, až budeme mít jména nějakých potenciálních podezřelých.“

Tohle přerušení jen prohloubilo Erlin zamračený výraz. Když promluvila, obrátila se na Gudlaugura, ne na Huldara. Na tom nebylo nic nového; jejich vzájemné vztahy byly napjaté od chvíle, kdy proběhlo interní vyšetřování kvůli obvinění z toho, že ho sexuálně obtěžovala. I když to nemělo žádné následky, oběma jim zůstala po téhle zkušenosti v ústech hořká pachuť. Ona se od té doby chovala, jako by neexistoval, nikdy se nedívala jeho směrem, a pokud mohla, neoslovovala ho jako první. Nevěděl, zda se bojí, že by si jejich rozhovor špatně vykládali, nebo pohled na něho prostě nemůže vystát. Jeho osobně vyšetřování dost zničilo, ačkoliv při zpětném pohledu to za to stálo. Nemohl popřít, že situace s chutí využil, aby jí mohl dát košem. Nemusel podstoupit onen trapný rozhovor, ve kterém by na ni vybalil, že jejich společná noc byla chyba.

Erla se ještě víc zamračila. „Já vím, že se lístky prodávají online. Celkový počet, který jsem zmínila, zahrnoval i prodeje online. Ale jestli pachatel není totální pablb, platil v hotovosti. Zatím budeme pracovat s tímhle předpokladem, i když pochopitelně projdeme i všechny platby online. Teď jsi spokojený?“ Erla pohledem probodávala Gudlaugura, který se na židli propadal studem. Přikývl. „Skvěle. Jestli ne, můžeš jít sem a převzít to za mě.“ Všichni kromě Huldara a Gudlaugura se zasmáli.

Erla se jen ušklíbla. Zvedla dálkový ovladač, vybrala videoklip a znovu spustila přehrávač. „Tady je, když opouští budovu. Jak sami vidíte, je dost nepravděpodobné, že hledáme živou oběť.“

Na obrazovce se objevil další záběr. Tentokrát se dívali na dvojité prosklené dveře, ve kterých Huldar poznal únikový východ z kina, který během přestávek využívali hlavně kuřáci jako on. Výraz policisty, který prošel dopoledne s Erlou záznamy, nevěstil nic dobrého.

Temná postava se objevila v záběru zády ke kameře a táhla za kotník Stellino bezvládné tělo. Dlouhé vlasy měla rozprostřené mezi pažemi vláčenými za hlavou. Tenká mikina se jí při tom vykasala nahoru a odhalila nahé břicho a kousek podprsenky. Muž se u východu zastavil a pustil její nohu, která ztěžka přistála na podlaze. Chystal se zvednout těžkou ocelovou závoru, která zajišťovala dveře, když zaváhal a vrhl na dívku rychlý pohled.

„Ježíš!“ Detektiv v přední řadě ukázal na obrazovku. „Koukněte! Pohnula se.“

Erla zastavila záznam. Jestli se předtím tvářila zlověstně, teď byl její výraz vyčerpaný. „Myslíme si, že dívka vydala nějaký zvuk. Možná přicházela k sobě. Pokud nešlo jen o smrtelné zachroptění. Každopádně to je jedno.“ Znovu stiskla přehrávání.

Tým se zadrženým dechem sledoval, jak muž přistupuje k dívce a kope do ní pravou nohou. Její nahé břicho se mírně zachvělo, jakoby v křeči, a prsty jedné ruky sebou bezděčně cukly. Muž otočil hlavu a rozhlédl se po okolí, pak zamířil přímo k hasicímu přístroji připevněnému na stěně, sebral ho a donesl zpátky k dívce.

„Do prdele.“ Huldarovi bylo jedno, že to řekl nahlas. Musel sebrat všechny síly, aby neodvrátil pohled. Všiml si, že Gudlaugur vedle něho přivřel oči do úzkých škvírek, ale stejně jako ostatní se dál díval, jak muž zvedl těžký kovový válec a brutální silou jím udeřil dívku do hlavy. Její tělo sebou divoce škublo. Potom už se nepohnula.

Muž otevřel dveře, popadl dívku za kotník a vytáhl ji ven, kde se na chvíli zastavil a zamával do bezpečnostní kamery. Potom zmizel v padajícím sněhu a dívku táhl za sebou.

Dveře nechal otevřené. Na podlaze zůstala velká lesklá temná skvrna.

Gudlaugur se zvedl od počítače a rukama si prohrábl světlé vlasy. „Jdu si pro kafe. Chceš taky?“ Jeho tvář byla popelavá a Huldar se nedivil. I když sám byl starý mazák, z extrémního násilí a vražd se mu stále dělalo zle. Některým policistům otrnulo, ale jiní si nikdy nezvykli. Jen čas prozradí, do které skupiny patří Gudlaugur.

„Ano, prosím. Černou.“ Ve skutečnosti by si radši dal něco silnějšího.

Gudlaugur ale neudělal žádný pohyb, který by naznačil, že jde pro kávu. Možná na ni vlastně také neměl chuť. „Myslíš, že ji znal, nebo to byl náhodný útok?“

„Asi ji znal, soudě podle toho, jak ji nutil prosit o odpuštění. Ale jistí si být nemůžeme. Možná ho jen obsluhovala u pultu.“ Huldar mu to nemusel vysvětlovat: Gudlaugur věděl o případu tolik co on, viděl příšerné zprávy ze Snapchatu, které odešly ze Stellina telefonu všem jejím sledujícím. Když si prohlédli záznamy z bezpečnostních kamer, prošli si policisté ještě zprávy ze Snapchatu: krátká videa, ve kterých se stále dokola omlouvá a její zoufalství narůstá, i když za co se omlouvá, si mohli jen domýšlet. Poslední snap, bez kterého by se Huldar klidně obešel, ukazoval, jak útočník opakovaně mlátí Stellou o záchodovou mísu. Byla z něj vidět jen ruka v rukavici svírající její vlasy. Rozlišení v těchto záběrech bylo naštěstí ještě zrnitější než záznamy z kamer, protože se jednalo o videa přehrávaná na malé obrazovce telefonu.

Policie se musela prozatím uchýlit k této metodě, protože zprávy ze Snapchatu, které už byly prohlédnuté, nešlo uložit. Snažili se dostat k originálním klipům přímo od společnosti, která za sociální aplikací Snapchat stojí. Teprve potom je budou moci zhlédnout v plném rozlišení. Nicméně špatná kvalita záznamu v ničem nezmírnila dívčiny pronikavé výkřiky a sténání, které postupně slábly, až utichly úplně. Až dorazí verze v plném rozlišení, Huldar ji v žádném případě nehodlal dobrovolně prohlížet.

Ještě před chvílí, než je krátce proškolili, o aplikaci nic nevěděl. Pokud to pochopil správně, každý snap, jako byly ty odeslané ze Stellina mobilu, si mohl příjemce prohlédnout jenom dvakrát, a jakmile ho viděli všichni, kterým byl odeslán, sám se zničil. Takže pokud jste ho chtěli vidět dvakrát, museli jste to udělat co nejrychleji. Potom nahrávka navždycky zmizela a neexistovala vůbec žádná možnost nějak ji získat. Ani kdyby se jednalo o policejní vyšetřování nebo otázku národní bezpečnosti. Bylo čistě štěstí, že ze Stellina telefonu dostalo zprávu tolik sledujících. Policie ještě v noci dokázala najít několik jejích přátel, zjistit, zda ji sledují na Snapchatu, a pokud ano, zabavit jim telefony. Bylo nezbytné zajistit, aby zprávy neotevřeli všichni, kdo ji sledovali, a tím zabránit jejich autodestrukci. Stellin mobil se zatím nenašel. V síti operátora po něm nebylo ani stopy a policie předpokládala, že ho odnesl pachatel. Vzhledem k tomu, že zřejmě nebyl úplný idiot, neměl ho pravděpodobně u sebe, natož aby ho zapnul a riskoval, že ho vysledují.

„Jak se asi cítil kluk, který s ní chodil, když tohle uviděl?“ Gudlaugur se stále nehýbal a na to, že se nabídl přinést kávu, očividně zapomněl.

„Musí být vyřízený. Není se co divit, že je v šoku.“ Mladík jel právě Stellu vyzvednout, když od ní začaly přicházet snapy. Jeden si prohlédl, zatímco stál na semaforech, a považoval ho za hloupý vtip. Pak si začal myslet, že ho možná podvádí a tohle je snad způsob, kterým se omlouvá, i když mu nebylo jasné, proč by to měla dělat takhle a na záchodě.

Jakmile přišla poslední zpráva, došlo mladíkovi, že to není ani vtip, ani omluva, ale tou dobou už byl skoro u kina, takže místo, aby ztrácel čas voláním policie, dojel zbytek cesty ke kinu jako šílenec, vyskočil z auta a začal zběsile tlouct do dveří u předního vchodu. Na základě časového plánu, který policie sestavila, musel pachatel právě v tu chvíli opouštět kino požárním východem po straně budovy. Když mladíka konečně napadlo oběhnout kino a hledat jinou cestu, kudy proniknout dovnitř, našel únikový východ otevřený, uviděl krvavou stopu a okamžitě zavolal policii.

Gudlaugur se odvrátil od Huldara a zahleděl se z okna. K vidění tam nebylo nic: jen šedé nebe kabonící se na stejně šedé město. Včerejší bouře zasypala Reykjavík haldami sněhu, které se v ranní dopravní špičce změnily pod koly aut v hnědou břečku. Gudlaugur se od depresivního výhledu radši rychle otočil zase k Huldarovi. „Co mohla tomu člověku udělat, aby si to zasloužila?“

„Nic,“ odpověděl Huldar kategoricky. „Tohle nemůže ospravedlnit vůbec nic. Bylo jí teprve šestnáct.“ Ale to Gudlaugur také věděl. „Nicméně to dnes máme za úkol zjistit. Čím dřív začneme pátrat v její minulosti, tím spíš se nám podaří najít nějaký motiv.“ Pohnul myší, připravený pustit se zase do práce. Dostali za úkol propátrat dívčinu minulost. Možná to nebyl ten nejzajímavější úkol, ale rozhodně přijatelnější než být s Erlou při rozhovoru s jejími rodiči. Když je zahlédl, jak míří přes rozlehlou kancelář k nevelké zasedací místnosti, rychle sklopil zrak. Nebyl sám. Matka si tiskla k hrudi notebook své dcery, jako by ji mohl ochránit před dalšími šoky.

Notebook teď ležel na Huldarově stole a čekal, až projdou jeho obsah. Byl bílý a ozdobený samolepkami berušek, což ostře kontrastovalo se standardním černým vybavením kanceláře. Počítač puberťačky, která sotva odrostla dětství. Rozhovor s jejími rodiči musel být srdcervoucí. Jelikož se Stella ještě nenašla, upínali se k chabé naději, že se objeví živá, i přesto, co jim bylo řečeno. Skutečnost, že je jejich dcera téměř jistě po smrti, byla jednou z neradostných zpráv, které jim Erla musela sdělit.

Huldarův pohled neodolatelně přitahovala Erlina kancelář, stejná místnost, která kdysi bývala jeho, ale on ji ani na vteřinu nepostrádal. Rodiče odešli a Erla stála u prosklené stěny, ruce založené na prsou, v postoji stejně nekompromisním jako předtím ve vyšetřovací místnosti. Jejich pohledy se na zlomek vteřiny setkaly a rychle uhnuly stranou.

Gudlaugur si toho nevšiml. Byl stejně zamyšlený jako Huldar, jen jeho pozornost upoutalo něco jiného. Nakonec si vzdychl a začalo to vypadat, že nakonec pro tu kávu půjde. Ještě předtím ale položil otázku, na kterou zřejmě ani nečekal odpověď: „Proč proboha odtáhl její tělo s sebou? Ať o tom přemýšlím, jak chci, nedokážu přijít na to, proč to udělal.“

Nebyl jediný.

3. kapitola

„Víš něco o teenagerech?“

Žádné ahoj, zdravím, dobré ráno, jak se máš? Nic. Ne, že by to bylo nutné. I když Freyja neviděla, ani neslyšela Huldara už několik měsíců, okamžitě poznala jeho hlas; až příliš rychle na její vkus. Tohle bylo typické. Nikdy jí nečekaně nevolal nikdo, s kým doopravdy chtěla mluvit.

„Dobré odpoledne,“ pronesla chladně. Jen to dořekla, už toho litovala. Proč nezměnila hlas a nepředstírala, že telefon vzal někdo jiný? A proč mu neřekla, že Freyja bude několik měsíců v cizině? Ať už chtěl Huldar cokoliv, mohlo to skončit jenom potížemi a raněnými city. V minulosti to zažila už mockrát.

„A jo. Ahoj. Promiň. To jsem já, Huldar.“ Odmlčel se, aby mohla odpovědět. Když k tomu nedošlo, pokračoval: „Rád bych věděl, jestli bys mi nemohla pomoct. Máme případ, který se týká nezletilé, tak jsem tě chtěl požádat o radu.“

Freyja si to okamžitě spojila a navzdory jejímu přesvědčení se v ní probudila zvědavost. Zapomněla na původní předsevzetí ukončit hovor hned, jak to půjde. Od oběda se objevovaly zprávy o brutálním napadení a zmizení dívky, k němuž došlo včera večer v kině, kde pracovala. Policie jako obvykle neprozradila žádné detaily, proto hlavním zdrojem médií v této fázi byli přátelé a spolužáci dívky, kterým přišly zprávy s nahrávkami útoku.

I když popisovali obsah nahrávek záměrně velmi povšechně, čtením mezi řádky člověku došlo, že videa nebyla pro slabé povahy. Všemi mladými, se kterými zatím mluvili, to zřejmě silně otřáslo. Freyja, stejně jako zbytek veřejnosti nedočkavě očekávala další informace ne proto, že by si z nějakých morbidních pohnutek libovala v hrůzných detailech toho činu, ale měla o dívku strach a chtěla vědět, co mohlo útočníka motivovat. I když by bylo zoufale naivní myslet si, že to někdy pochopí, protože tak brutální útok se nedal ničím ospravedlnit. „Souvisí to s napadením té mladé dívky?“

„Ano.“ Slyšela, jak se Huldar zhluboka nadechl. „Nemusím ti říkat, jak moc je nutné, abychom tu dívku našli a útočníka chytili. Mohla by ses dneska zastavit u nás na stanici? Pokud možno co nejdřív.“

Přestože si nepřála nic jiného, nedokázala hned říct ano. Na upatlaném kuchyňském stolku se vršily sešity a papíry popsané v marné snaze vyřešit příklady z matematiky, které měla odevzdat ve středu. Dlouho předtím, než zazvonil telefon, si musela přiznat, že ať bude ty úlohy řešit, kolikrát bude chtít, výsledek bude vždycky stejný: změť čísel a symbolů, které se vzpíraly dávat souvislost. Její rozhodnutí, že bude pracovat na částečný úvazek v Dětském domě a současně pokračovat ve studiu ekonomie na univerzitě, se ukázalo jako obrovská chyba. Škola jí nijak nepomohla vyřešit její existenciální krizi, ani vylepšit život. Jestli něco, tak jen všechno ještě zhoršila. „Dnes mám volno.“

„Já vím. Volal jsem napřed do agentury pro ochranu dětí, abych zjistil, jestli by tě mohli postrádat, a dali mi kontakt na Dětský dům. Ředitelka mi řekla, že jsi doma, ale že ti mám stejně zavolat. Říkala, že si můžeš volno vybrat jindy.“

„Vážně?“ To Freyju zaskočilo. Její požadavek pracovat na částečný úvazek se u vedení nesetkal s velkým pochopením. Zatím jí rozhodně nevycházeli vstříc, spíš jí v její snaze nějak skloubit práci a studium házeli klacky pod nohy. „Vážně to řekla?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Katarze.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.