Evička lhářka žhářka

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Petra Braunová

Evička lhářka žhářka – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Když se Evička narodila

Když se Evička narodila, nebylo na ní nic poznat. Bylo to obyčejné miminko. Je docela možné, že v tu chvíli byla ještě úplně v pořádku. Jako jiná novorozeňata neuměla mluvit a kroutila se v peřince jako žížala. Srdíčko jí rychle ťukalo, jako ťuká rychle všem malým tvorečkům.

Ťuk, ťuk, ťuk.

Křičela na celé kolo. Chtěla pít, jíst a chtěla mámu. Pít a jíst dostávala pravidelně. Ale mámu často neviděla. Místo mámy ji krmily paní na hlídání. Maminka Evy chtěla být úspěšná v práci, a zaobírat se miminkem se jí příliš nechtělo. Navíc Evička nebyla první dítě v rodině. Měla starší sestru Jitku.

„Jsi ošklivá,“ prohlásila Jitka, když sestřičku viděla poprvé. „Docela hnusná.“

Jitku nikdo neokřikl. Stála u postýlky sama.

Evička zaostřila zrak. Nevěděla, že se dívá na vlastní sestru, protože jí to nikdo neřekl. A co se malým dětem nepoví, to neví. Evička hleděla na obličej osmileté holčičky. Jitka nebyla moc hezká, měla příliš dlouhý nos, hubený obličej, rovné hnědé vlasy, a stále se mračila.

„Neumíš chodit, ani mluvit, poděláváš se do plenek a je s tebou práce.“

Jitka pozorovala nevítaného sourozence a přemýšlela, čím Evu ještě urazit. S Jitkou si rodiče už tak málo hráli a povídali, a teď navíc dostala sestru. Jitka začala žárlit. Bude se muset s miminem o rodiče dělit.

„Nemám tě ráda. Neměla ses vůbec narodit!“

Evička neodpovídala. Vždyť ještě neuměla mluvit. Mlčela a cucala si palec. Jitku přestalo bavit jí nadávat. Odešla z pokoje.

Evička se po chvíli dala do křiku. Sice netušila, proč se na ni ta holčička zlobila, ale líbila se jí. Evička nechtěla zůstat v postýlce sama. Jenže Jitka se už za sestrou nevrátila. Hrála si ve svém pokojíku s kostkami.

Evička křičela a křičela. Nejdřív hodně hlasitě. Zvuk vlastního hlasu ji děsil. Odrážel se od stěn a vracel se ozvěnou. Pak se unavila, trochu se ztišila a nakonec usnula. A když se probudila, dostala hlad a křičela znovu. Konečně se dveře otevřely a miminko vzala do ruky jakási žena.

„No jo, neřvi, už to bude.“

Evička se lačně přisála k dudlíku na lahvičce s mlékem. Pila a pila. Přitom kroutila očima a sledovala cizí ženu. Pochopila, že to není máma. Každé malé dítě svou mámu brzy pozná samo, i když to neumí říct nahlas.

V pokoji se objevila Jitka. Nevraživě se dívala na sestřičku. Evička dopila mléko a jako každé miminko se po jídle malinko ublinkla.

„Fujtajbl!“ vykřikla Jitka a utekla.

Paní na hlídání vrátila holčičku do postýlky. Mrkla na hodinky. Bylo by fajn, kdyby dítě usnulo a ona se mohla v klidu dívat na televizní seriál.

Evička spustila křik. Máchala ručkama a brečela, až jí nestačil dech. Každé tři hodiny dostala najíst, ale pak se k ní do pokoje nikdo nevrátil. Venku se vždy pomalu setmělo a ona unavená pláčem usnula. A tak to šlo den za dnem.

Nejvíce se budila v noci. V pokoji byla tma a té se Evička bála hodně. Křičela na celé kolo. Obvykle se v pokoji objevil štíhlý muž s tmavými krátkými vlasy a hlubokým příjemným hlasem. Evička už věděla, že je to táta.

„Ale, ale…“ mumlal a hladil dcerku po čele.

Táta trávil celé dny v práci, které dával přednost před rodinou. Dcery viděl jen večer. Proto mu nevadilo k miminku vstávat.

Táta byl cítit cigaretovým kouřem. Evička nevěděla, že cigarety jsou škodlivé a většině lidem zapáchají. Táta byl jediný, kdo ji v noci bral do náruče a mazlil se s ní. Tím pádem si oblíbila i vůni cigaretového kouře.

„Nech ji,“ doporučovala muži pokaždé rozespalá manželka, „nechoď za ní. Rozmazlíš ji.“

Tatínek Evičky manželku bůhvíproč poslouchal téměř na slovo. Jedné noci tedy nechal dcerku plakat, i když ho probudila. Evička křičela na celý byt a vzbudila starší sestru.

„Neřvi!“ zabouchala Jitka na zeď.

Eva se bouchání lekla a na chvíli zmlkla. Jitka pak často na sestru zabušila. Někdy na ni bušila v noci i ve dne.

I úplně malý človíček pochopí, že některé věci nemají cenu. Jako například křičet do tmy, když za vámi nikdo nepřijde. I Evička časem přestala v noci plakat, a dokonce se přestala budit.

„No vidíš,“ řekla manželovi maminka Evy. „Nebrečí.“

Jitka se těšila na rána. To ji rodiče vozili do školy autem. Byla s nimi sama, mohla si myslet, že žádnou sestru nemá. Eva zůstávala v postýlce, protože rodiče v bytě vystřídala paní na hlídání. Žádná však nevydržela déle než několik týdnů, takže i paní na hlídání se střídaly. Byly líné vozit svěřené miminko v kočárku venku na ulici. Dům, v kterém Evička žila, stál na rušné třídě, po které jezdila auta a tramvaje. Park byl daleko. A proto paní na hlídání vymyslely, že bude lepší nechávat dítě v kočárku na balkoně. Byt byl v nejvyšším patře domu. Balkon byl vlastně terasa, která se vznášela ve výšce nad křižovatkou.

Evička na balkoně usínala vždy lépe než v pokoji. Z kočárku viděla modré nebe, oblaka a ptáky. Cítila jiný pach než ten, který znala z pokoje. Netušila, že je to dým z komínů. Brzy si na něj zvykla. Slyšela podivný cinkot a troubení, ale nevěděla, že to jsou tramvaje a auta. Zvykla si i na cinkot a troubení.

„Já chci taky na balkon,“ říkala Jitka.

„Ty ne. Zábradlí je chatrné. Mohla bys spadnout dolů a zabít se,“ prohlásila paní na hlídání.

„A ona nemůže?“ podivila se Jitka.

„Ne. Je moc malá. Neumí se posadit, natož vylézt z kočárku.“

Evička jako každé miminko netušila, že existuje jiný svět než ten, který poznávala kolem sebe. Nevěděla, že jsou maminky, které své holčičky chovají v náruči, kdykoli zapláčou. Nevěděla, že existují sourozenci, kteří se mají rádi. A protože nic takového nezažívala, začala svět kolem sebe nesnášet. Jediné, co ji bavilo, bylo pozorovat ptáky.

Když Evička poporostla

Když Evička poporostla, pochopila, kdo je kdo. Věděla, že má osmiletou sestru Jitku a že táta s mámou přicházejí večer. Nakouknou do pokoje, pozdraví se s paní na hlídání, obyčejně jí vyplatí nějaké peníze a zavřou se v kuchyni. Odtud se pak line jejich hovor a cigaretový dým.

Eva už uměla sedět. Uměla lézt po čtyřech a taky uměla vylézt z ohrádky. Jednoho dne vběhla do pokoje Jitka a u oka měla velmi zvláštní trubičku. Dívala se do ní jedním okem a volala: „Jé, to je krása! Páni! Jé!“

Evičku trubička velmi zaujala. Natáhla k Jitce obě ruce.

„Dej!“

Jenže Jitka jí nemínila krasohled ani půjčit, natož dát.

„Dej!“ volala Eva.

Jitka si krasohled schovala za záda. Natáhla k sestře prázdnou dlaň.

„Nic nemám!“

Evička začala křičet. Neuměla pořádně mluvit, ale byla bystrá. Věděla, že Jitka krasohled ukrývá v druhé ruce.

„Dej!“ zaječela.

Jitka si krasohled za zády bleskurychle přehodila z ruky do ruky. Ukázala sestře druhou prázdnou dlaň.

„Nic nemám!“

Evička hleděla na sestru překvapeně, protože to bylo poprvé, co se setkala se lží. Eva byla chytrá. Pochopila, že sestra neříká pravdu. Musí jí to dokázat.

Evička přehodila nožku přes ohrádku a přehoupla se do místnosti. Hrnula se k Jitce. Ta začala řvát.

„Mazej zpátky!“ okřikla ji paní na hlídání, když nahlédla do dveří, aby zjistila, proč holky ječí.

Jitka i s krasohledem utekla do svého pokoje.

Zajímavé bylo, že Evička uměla vylézt z ohrádky, ale nikdy se neuměla vrátit zpátky. Zůstala sedět uprostřed pokoje a dala se do breku.

„Neřvi!“ okřikla ji jako obvykle paní na hlídání. „Ach, s tebou je práce!“

Žena k holčičce došla, nadzvedla ji a posadila zpátky do dřevěné ohrádky mezi hromadu hraček.

Rodiče kupovali každou chvíli něco nového. Přinášeli kostky, leporela, panenky a panáčky, taky plyšové hračky a gumová zvířátka. Evička seděla uprostřed hromady a bála se zabrečet. Vůbec ji nezajímaly hračky v ohrádce. Ach, kéž by si mohla prohlídnout tu zajímavou trubičku, co měla sestra!

Jenže Jitka se do pokoje nevrátila.

Proto byla Evička ráda, když ji paní na hlídání nakrmila, položila do kočárku a dala na balkon. Evička už se uměla posadit, dokonce by uměla vylézt z kočárku, kdyby nedostávala kšíry. Byly to kožené řemínky, které jí paní na hlídání navlékla přes ramínka na tělo. Byly připevněné ke kočárku. Evička tak byla připoutaná. I když sebou škubala, až se kočárek otřásal, vylézt z něho nedokázala.

Jitka se v pokoji nudila. Krasohled ji přestal bavit. Odhodila ho na koberec. Rozhodla se projít se bytem. Paní na hlídání se dívala na televizi, a tak Jitka došla až na balkon. Uviděla tu sestru připoutanou řemínky ke kočárku.

„Měla bys místo řvaní štěkat. Haf! Haf! Haf!“

Evička už zapomněla na trubičku. Hleděla do nebe.

„Haf! Haf!“ Jitka přistoupila ke kočárku. Sklonila se nad sestru. „Haf! Haf!“

Evičce se štěkání líbilo. Usmála se.

„Haf! Haf!“ štěkala pořád Jitka.

„Haf! Haf!“ udělala Evička.

Jitka na ni vykulila oči.

„Haf! Haf!“ zopakovala Evička. Šlo jí to dobře, proto vyslovila ještě několikrát: „Haf! Haf! Haf!“

„Přestaň štěkat!“ utrhla se na ni Jitka.

Jenže Evičce přišlo štěkání tak legrační, že se dala do smíchu. Už se uměla smát, ale nebývalo čemu. Jitka ani nevěděla, že to sestra umí. Hleděla na ni s překvapením. Evička seděla v kočárku na balkoně, štěkala a řičela smíchy.

„Ty jsi divná!“ usoudila Jitka a odešla do svého pokoje.

Evička okamžitě přestala štěkat. Bylo jí líto, že Jitka odešla, a rozplakala se. A protože sestra dveře od balkonu zabouchla, nikdo ji neslyšel. Ani lidé na ulici, tam cinkaly tramvaje, troubila auta a Eva byla moc vysoko.

A tak Evička pomalu přestala plakat. Ještě několikrát se otřásla slabými vzlyky, ale potom se zahleděla na modré nebe. Uviděla ptáky. Sledovala je dlouho, až ji začaly pálit oči. Zavřela je a konečně usnula.

Samozřejmě že Evička nebyla stále v kočárku nebo v ohrádce. Dostala se i do kuchyně.

Měla své místo u stolu. Sedávala v malinké židličce, která byla k desce stolu přišroubovaná. Evička tak konečně viděla místnost odjinud než ze země. Rozhlížela se kuchyní a nemohla se nasytit vůně, kterou paní na hlídání nazývaly zápachem. I v kuchyni totiž byl cítit cigaretový dým. Evička milovala cigaretový dým, protože jí připomínal tatínka.

Evička u stolu nikdy nezlobila, tak tam sedávala dlouho a často. Proto se jednoho dne stalo, že seděla u stolu i v okamžiku, kdy domů přišli rodiče.

„Mamí! Tatí!“ vrhla se na rodiče Jitka.

Chvíli se na oba věšela a dožadovala se pozornosti.

„Běž,“ odehnala ji máma jako první. „Běž do pokoje. Jsem hrozně utahaná.“

„A můžu se koukat na televizi?“ zeptala se Jitka.

Máma přikývla. Jitka zmizela v obývacím pokoji.

„No ne, kdopak to tu sedí?“ usmál se na Evičku táta.

Evička se usmála na tátu a zatleskala ručkama.

Táta otevřel lednici, vyndal na stůl salám a pivo. Evička zvědavě pozorovala, jak si táta připravuje večeři. Natáhla ruku po salámu. Táta jí podal kolečko. Evička si ho strčila do pusy. Salám byl dobrý, slaný a trochu pálivý. Určitě lepší než ovesná kaše, kterou měla ona k večeři.

„Co to má v puse?“ obrátila se maminka na manžela, když přišla z pokoje a všimla si, že dcerka cosi přežvykuje. „Snad jsi jí nedal salám? Na salám je moc malá. A vůbec, holky jsou po večeři!“

„Ne,“ řekl s plnou pusou tatínek. „Nic jsem jí nedal.“

„Co máš v puse? Dal ti táta salám?“ zeptala se maminka Evičky, ale té se podařilo poslední kousek salámu spolknout.

Táta na ni mrkl. Evička pocítila zvláštní vzrušení. Vzpomněla si na odpoledne a na krasohled. Pochopila, že ani táta neříká mámě pravdu. A že je to asi zábavné, protože jinak by přece nezamrkal.

Máma nechala manžela být. Dcery byly po jídle a ona měla ještě nějaké povinnosti z práce. Usedla proto k počítači.

Táta dojedl a dopil. Pak se zvedl, došel k aktovce, vylovil z ní krabičku cigaret. Jednu vytáhl, vložil do úst, sáhl do kapsy a cvakl zapalovačem. Malý plamínek zažehl cigaretu. S blaženým výrazem vyfoukl táta do místnosti modravý kouř. Byl zvyklý kouřit v kuchyni. Věděl, že by malé děti neměly dýchat cigaretový kouř, protože je velmi nezdravý. Jenže táta si nemohl pomoct.

Evička na něho hleděla s očima dokořán. Kouř z cigaret vždy cítila, ale nikdy neviděla. Okamžitě se jí zalíbil. Kroutil se jako had, stoupal ke stropu a tam teprve zanikal. Evička mohla oči nechat na bílé cigaretě, která se čas od času červeně rozsvítila. Evička poprvé v životě uviděla oheň.

Když Evička poprvé uviděla oheň

Když Evička poprvé uviděla oheň a kouř z cigarety, zatajila dech. Pochopila, že by cigareta byla báječná hračka. Nic takového neměla. Oheň a kouř ji začaly velmi zajímat. Milovala večery, protože se vracel domů táta, a s ním přicházel oheň. Evička brzy pochopila, že se ukrývá v krabičce, kterou táta nosí v kapse kalhot. Dokonce zaslechla, že se jí říká zapalovač.

„Nemáš zapalovač?“ ptala se táty máma, která si občas v kuchyni zapálila taky.

Cigarety táta tolik nehlídal. Krabička cigaret ležela obvykle na lednici.

Protože rostla jako z vody, jednoho dne se Evička postavila na vlastní nožky a rozběhla se po pokoji. Hned se vydala do kuchyně a k lednici. Už se viděla, jak bere do ruky krabičku. Jenže ta byla velmi vysoko. I když si Evička stoupala na špičky a sápala se vzhůru, nikam nedosáhla.

„Co blázníš? Šplhat po lednici?“

Ach, už to začíná, povzdychla si paní na hlídání. Už to nepůjde, nechávat ji samotnou v pokoji. Děti, které se naučí chodit, jsou příšerné. Všude vlezou, obvykle něco shodí a rozbijí, a hlavně si často natlučou. Jenže zakázat dítěti chodit bohužel nejde. A tak se Evička konečně mohla po bytě pohybovat jako sestra Jitka. Uměla si dokonce otevřít dveře od pokoje. Ke svému údivu zjistila, že v bytě, v kterém žije, je hodně dveří. Nejvíc ji lákaly ty od sestřina pokoje. Jitka chodila do školy. Dopoledne nebývala doma, a Evička se tak mohla podívat do sestřina království.

Když to udělala poprvé, když si poprvé otevřela dveře Jitčina pokoje, zůstala udiveně stát.

Jitka měla v pokojíku postel s nebesy. Nad lůžkem se vznášely růžové průsvitné látky, takže to vypadalo, že postel má křídla.

„Júúú,“ zvolala Evička. I když to řekla sama sobě, bylo to nahlas. „Júúú!“

Nikdo jí neodpověděl. Paní na hlídání se dívala na televizi. Sice nechala otevřené dveře od obývacího pokoje, aby jedním okem sledovala dítě, ale zrovna v tuhle chvíli byla na obrazovce napínavá scéna, a tak si paní nevšimla, že se Evička dostala tam, kam nesmí.

Eva vstoupila do pokoje. Zaujala ji křídla postele a rozhodla se za ně zatahat. Evička byla docela malá holčička, a přesto měla sílu. Škubla jednou, škubla dvakrát, a křídla se utrhla. Látka se snesla na zem. Evička překvapeně zjistila, že průsvitná tkanina na zemi není vůbec zajímavá. Přestala si jí všímat. Došla ke stolku, který stál u okna. Byl to dívčí psací stůl s několika zásuvkami. Evička otevřela hned tu první. Leželo tu několik barevných notýsků a množství fixů. Evička vzala do prstů ten nejkrásnější. Protože se odmalička často dívala do nebe, měla nejraději světlemodrou. Mockrát viděla sestru psát domácí úkoly. Evička věděla, že se s fixem dá krásně malovat. Udělala jednu čáru rovnou na stůl. Druhou na zeď. Třetí do sešitu matematiky, který ležel na stole. Pak fix zahodila, protože otevřela druhý šuplík a uviděla to, po čem toužila a co sestra tak úspěšně schovávala. Krasohled! Popadla ho do ruky. Trubička zachrastila. Jej! Evička se zvědavostí trubičkou zatřásla. Chvíli poslouchala chrastění uvnitř, a teprve potom krasohled přiložila k oku.

Evičce chvilku trvalo, než pochopila, že do krasohledu se dívá pouze jedním okem. Jelikož byla skutečně bystrá, brzy na to přišla.

Jú! Evička spatřila něco nádherného. Takovou krásu na nebi nikdy neviděla. Obrazce složené z červené, modré, zelené a žluté barvy se jí míhaly před očima. Co to je? Znovu zatřásla trubičkou. Znovu přiložila k oku. Obrázky byly pokaždé jiné a jinak zbarvené, ale vždycky úžasné.

Evička netušila, že trubička ukrývá malé kousky sekaného skla, které se uvnitř sypou hned na jednu, hned na druhou stranu, a obrazce se tvoří jejich odrazem v maličkém zrcátku.

Rozhodla se zjistit, co je uvnitř. Trubička byla z tuhého papíru, nebyla však pevná natolik, aby se nedala zničit. Evička trubičkou bušila do země, tahala konce od sebe. Touha podívat se dovnitř byla silná. Nakonec Eva udělala to, co obvykle malé děti dělávají a nikdo jim s tím nemusí radit. Vrazila si jeden konec krasohledu do pusy a začala ho zuřivě kousat. Evička měla hezké bílé zoubky. Škubala krasohled jako malá lvice, která umírá hlady a kterou nasytí jedině to, co se uvnitř ukrývá. Papírová trubička skutečně nevydržela. Evička rvala papír zuby tak dlouho, dokud neuškubla velký kus. Trubička konečně povolila a prozradila obsah. Barevné skleněné střípky se rozlétly po podlaze.

Evička vyplivla zbytky papíru. Nikdy v životě třpytivá sklíčka ani korálky neviděla, protože malým dětem se korálky na hraní nedávají. Mohly by je spolknout a udusit se.

Evička usedla na bobek. Do miniaturních prstíků uchopila jedno žluté sklíčko. Trochu ji píchlo do prstů, ale ne tolik, aby ho upustila. Zdálo se jí tak krásné, že určitě musí být i dobré. Evička si ostrý kousíček skla strčila do pusy. Chvíli ho cucala, pak ho zkusila rozkousat.

„Proboha!“ ozvalo se za ní.

Ve dveřích pokoje stála paní na hlídání. Seriál skončil a podivné ticho v bytě ji vyděsilo. Vyskočila z křesla a hledala hlídané dítě. V Jitčině pokoji uviděla spoušť a vykřikla.

Evička se lekla. Prudce škubla hlavou a stalo se to, co se stát nemělo. Evička sklo vdechla. Okamžitě se rozkašlala.

„Panebože!“ zvolala paní na hlídání. „Tys to tu zřídila! A to musíme za chvíli odejít! Musíme přece do školy pro Jitku!“

Paní na hlídání začala zběsile zvedat látková křídla a nevnímala, že Evička kašle a kašle. Sklo se jí totiž vzpříčilo v krku. Nemohla se nadechnout. Nemohla dokonce ani volat, ani brečet.

„Tedy tebe mi byl čert dlužnej!“ mumlala paní na hlídání a snažila se látku znovu přichytit nahoru. Musí si přinést z kuchyně židli.

Evička už byla v obličeji celá rudá, když se paní na hlídání konečně ohlédla.

„Panebože!“ zaječela.

Popadla Evičku a bleskurychle ji obrátila vzhůru nohama. Začala jí bušit do zad. Praštila ji jednou, dvakrát, pak s ní třásla jako s hadrovou panenkou. Evička nechápala, co se s ní děje, chyběl jí kyslík a tmělo se jí před očima. Paní na hlídání ji uhodila mezi lopatky do třetice. Sklíčko z dýchací trubice zázračně vypadlo a Eva nabrala dech.

„Uááá!“ spustila křik. Visela hlavou dolů a řvala: „Uááá!“

„Sláva!“ vydechla si rozčileně paní na hlídání. „Sláva. Bože! Ty jsi příšerná.“

Roztřeseně holčičku postavila na zem. Evička brečela a paní na hlídání si utřela zpocené čelo.

„Bože, tebe mi vážně byl čert dlužnej, holka! Vypadáš jako andílek, ale jsi opice ošklivá.“

Popadla plačící holčičku a odnesla ji do koupelny. Umyla jí červený obličej studenou vodou. Bylo jí jedno, že dítě vříská na celé kolo. Hlavně že dýchá. Kdo nedýchá, ten nežije. A kdyby se Evě něco stalo, paní na hlídání by snad musela vyskočit z balkonu.

Ten den už nedala děvčátko z ruky. Stále ji držela, i když se Evička vzpouzela. Paní na hlídání s ní v náruči dokázala vyluxovat rozsypaná sklíčka. Rozškubaný krasohled schovala do kabelky, aby nikdo nezjistil, co se s ním stalo. Malá Eva neumí mluvit natolik, aby to prozradila.

„Ne že někomu něco řekneš!“ pohrozila jí stejně. „Nikomu ani muk, rozumíš? Ani muk!“

Paní na hlídání spravila i křídla postele. Všimla si modrých čar na stole i na zdi a dokázala je smýt. Jediné, co napravit neuměla, byla modrá čára v sešitě. Ale té si snad nikdo nevšimne. Fix schovala do zásuvky. Pak se rozhlédla pokojem a znovu připomněla Evičce, kterou celou dobu svírala jednou rukou vedle boku: „Běda, jestli něco prozradíš!“

Evička mlčela. Byla vyčerpaná. Bolela ji záda, škrábalo ji v krku. Chtělo se jí spát.

Když ji paní na hlídání položila do kočárku a jela s ní ke škole, Evička usnula jako dudek. Spala celou cestu do školy. Spící ji paní na hlídání vynesla do bytu. Uložila ji do postýlky.

Jitka si ničeho nevšimla. Do pokoje si hodila jen školní tašku. Paní na hlídání jí dovolila dívat se celé odpoledne na televizi. Sama si uvařila kávu a v jednom kuse se dívala na hodinky. Už aby byl večer a dnešní služba v tomhle hrozném bytě jí skončila. Evička se probudila až pozdě odpoledne. Paní na hlídání ji nakrmila a znovu jí pošeptala: „Mlčet budeš, jasné?!“

„Mamí! Tatí!“ volala Jitka, když večer zarachotil v zámku klíč.

„Mamí! Tatí!“ křičela Evička, která velmi často opakovala vše, co řekla její sestra.

„Neopič se!“ strčila do ní Jitka.

Evička žuchla na zem. Jitka tak byla u táty dřív.

„Holky moje!“

Táta roztáhl paže a obě děvčátka mu vběhla do náruče. Táta jim dal pusy do vlasů i na tváře. Dbal na to, aby Jitka neodstrkovala mladší Evu.

„Všechno v pořádku?“ zeptala se jako obvykle maminka paní na hlídání.

„Všechno v pořádku, jsou to zlatíčka, obě,“ odpověděla paní na hlídání. „S nimi nejsou žádné problémy.“

Máma se spokojeně usmála a vylovila v peněžence velkou bankovku. Podala ji paní na hlídání.

„Zítra ráno na shledanou.“

Mezitím, co máma vyplácela hlídací paní, Eva stála vedle nich.

„Tak ahoj, lásko!“ usmála se na ni paní na hlídání a políbila ji do kudrnatých vlásků. „Zítra se na tebe těším.“

Evička měla v hlavě zmatek. Proč paní na hlídání neříká pravdu?

Když Evička poprvé zalhala

Když Evička poprvé zalhala, měla se lží hodně zkušeností. Věděla, kdy a jak a proč lidé neříkají pravdu. Pozorovala to často doma. Jitka lhala nejvíc. Po ní často lhala paní na hlídání, pak táta a nakonec máma.

Evička byla malá, jenže pochopila, že lidé se uchylují ke lži, aby získali výhodu.

Máma lhala často do telefonu.

„Zavolám později, jsem v autě,“ říkala třeba někomu na druhé straně.

Evička se vždycky překvapeně rozhlédla. Máma nebyla v autě, ale v pokoji. Evička věděla, co je auto. Jezdívali v něm přece za babičkou.

Táta lhal mámě. Hlídal například Evičku. Zůstal s ní celou neděli doma. Četl si, ležel na koberci a nechal Evičku, aby mu čmárala propiskou po novinách. Obvykle si zapálil nejen v kuchyni, ale i v obývacím pokoji. Než přišla máma s Jitkou, stačil vyvětrat.

„Nekouřil jsi v obýváku?“

„Ne.“

Jitka často lhala, že ji bolí v krku nebo hlava nebo břicho, aby nemusela do školy. Mohla se pak celý den dívat na televizi nebo si hrát hry na tabletu.

Paní na hlídání to bylo úplně jedno. Přicházela do bytu brzy ráno, střídala tátu s mámou, kteří odcházeli do práce.

„Chce se mi blinkat,“ říkala třeba Jitka. „Musím zůstat doma.“

„Jak chceš,“ pokrčila rameny paní na hlídání. „Ale budeš jíst jen suché rohlíky a pít černý čaj.“

„Ano,“ přikývla Jitka.

Evička vždy čekala, zda se sestra skutečně poblinká, nebo ne. Nikdy se tak nestalo. Dokonce celé dopoledne tajně chodila do kuchyně a z lednice si postupně brala jogurt, čokoládu, salám, a dokonce i zmrzlinu. Nebylo to těžké. Paní na hlídání sedávala v obývacím pokoji u televize. Dívala se na ni anebo hleděla do mobilu. Od té doby, co Evička počmárala sešit a zničila krasohled, do pokoje k sestře nesměla. Vše prozradila paní na hlídání, protože to nakonec vypadalo, že hračku sebrala sama. Jitka si na zajímavou hračku vzpomněla zrovna ve chvíli, kdy přišli rodiče. Tehdy večer se navyváděla. Byla tak rozčilená, že malé sestře vyškubla z hlavy chomáč vlasů. Evička křičela na celé kolo a rodiče měli co dělat, aby dcery uklidnily.

„Ale do pokoje za mnou už nikdy nesmí!“ ječela Jitka. „Jinak ji zabiju!“

„Nemluv tak!“ okřikl ji táta.

Měl rád obě dcery a nechápal, že ony se vzájemně nesnáší.

Evička do pokoje k sestře tedy nechodila. Postávala ve dveřích svého pokojíku a rozhlížela se. To jí nikdo zakázat nemohl. A Jitka měla zlozvyk, který hrál Evičce do noty. Nezavírala si dveře svého pokoje. Nechávala je dokořán, a Evička tak snadno viděla, co se v pokoji odehrává. Hleděla tam jako do výkladní skříně.

Jitka pojídala cokoli a snadno umazala peřinu, do které si utírala prsty umatlané od čokolády. Suchý rohlík, který jí dala na talířek k posteli paní na hlídání, Jitka nikdy nesnědla, schovala ho pod polštář.

„Snědla jsi rohlík?“ ptala se paní na hlídání.

„Snědla,“ odpovídala Jitka.

„Co břicho, bolí?“

„Ano.“

Někdy ji opravdu rozbolelo. Nebylo divu, v břiše se jí smíchal salám, čokoláda, želatinové bonbony a žvýkačky, které s oblibou polykala.

„Hm,“ zamumlala paní na hlídání, „jestli tě tolik bolí, půjdeme k doktorovi.“

Jakmile se zmínila o doktorovi, Jitka vždycky řekla, že už je to mnohem lepší.

„Takže už tě nebolí?“

„Neee…“ kroutila se Jitka bolestí.

Evička takovéhle rozhovory poslouchala s velkým zaujetím. Věděla, že sestra lže. A Jitka věděla, že to Evička ví. Proto jí čas od času dala bonbon nebo kousek čokolády. Jitka se bála, aby sestra něco neprozradila. Evička už nebyla batole, uměla mluvit, ale nahoru do kuchyňské linky, kde byly schované sladkosti, stále nedosáhla.

Jednou bylo Jitce skutečně špatně. Snědla celou tabulku bílé čokolády, studený párek, osm koleček paprikového salámu, citronový bonbon a napila se z láhve piva. Kroutila se v posteli, brečela a paní na hlídání ji tentokrát bez okolků zavedla k lékaři.

„Cos jedla?“ ptal se doktor Jitky, když jí prohmatával břicho v místě, kde je žaludek.

„Au,“ kvílela Jitka. „Nic.“

„Opravdu?“ divil se lékař.

„Dala jsem jí suchý rohlík,“ řekla paní na hlídání.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Evička lhářka žhářka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.