Prečo sú banány zahnuté?

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.fragment.sk

www.albatrosmedia.sk

Petra Maria Schmittová, Christian Dreller

Prečo sú banány zahnuté? – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Prečo sú banány zahnuté?

Hurá, pomyslel si Tibor a schmatol tablet, ktorý jeho staršia sestra Terezka nechala ležať na stole v kuchyni. Ibaže Terezka neznáša, keď si jej malý brat požičiava jej veci, a tak musel Tibor najskôr pre istotu vyhodnotiť situáciu. Pozrel sa na balkón. Super! Terezka bola uvelebená na ležadle a opaľovala sa.

Tibor sa potešil. Opaľovanie je totiž Terezkina najnovšia a najobľúbenejšia zábava. Zväčša pri nej vydrží aj niekoľko hodín. Odkedy chodí na gymnázium, veľmi sa zmenila. Zrazu je úplne iná. Tvári sa hrozne múdro a dospelo. Navyše ho začala oslovovať Krpec.

Len čo sa však začal hrať, Terezka vošla do kuchyne.

„Okamžite navaľ môj tablet!“ zvolala zúrivým hlasom.

„Prosím, Terka,“ žobronil Tibor.

Keďže sestru neobmäkčil, musel použiť iné prostriedky.

„A keď vyčistím Bandymu klietku?“

Bandy je Terezkino morča.

„Smola! Už je čistá!“ odvrkla Terezka a s chuťou zahryzla do banána. Vtom sa zarazila, chvíľu si banán premeriavala pohľadom a potom sa spýtala: „Prečo sú vlastne banány zahnuté?“

Tibor netušil.

„Škoda,“ vyhlásila Terezka. „Keby si to vedel, tablet by som ti požičala aj na celý deň.“

Taká zlomyseľnosť! To je typická Terezka.

Tibor sa rozhodol, že sa len tak ľahko nevzdá. „A čo ak to zistím?“

„Ty, Krpec, by si to chcel zistiť? To nemyslíš vážne! Nemáš šancu!“

„Stavíme sa?“ opýtal sa Tibor.

„Pokojne!“ odvrkla Terezka, šupku odhodila do smetného koša a naduto odkráčala naspäť k ležadlu.

Tibor sa zamyslel. Ako zistí, prečo je banán zahnutý? Potom si spomenul na starú mamu, ktorá zbožňuje rastliny a často chodí do botanickej záhrady, kde rastie obrovské množstvo najrozmanitejších druhov.

Utekal k telefónu. Stará mama zdvihla po troch zazvoneniach.

„Ahoj, starká. Nemáš chuť ísť so mnou do tej… ehm… boto-záhrady?“ opýtal sa.

„Ach, ahoj, Tiborko. Určite myslíš botanickú záhradu. Odkedy sa zaujímaš o rastliny?“ čudovala sa stará mama.

„Oddnes,“ priznal sa Tibor.

„To ma veľmi teší! Už som sa bála, že som jediná z celej rodiny, kto má rád kvety. Prídem po teba o pol hodiny, dobre? Čoskoro sa uvidíme.“

Tibor prešiel k oknu a netrpezlivo vyčkával na starkú. Terezka sa v nijakom prípade nesmie dozvedieť o ich dohode. Starká svoje malé auto zaparkovala pred ich domom na minútu presne. Tibor jej okamžite vybehol naproti.

Po schodoch práve vystupovala mamička s košom plným bielizne. „Kam si sa vybral?“ opýtala sa prekvapene.

„Idem so starkou do botanickej záhrady! Je to tajomstvo. Ale Terezke o tom ani muk!“ Prv než stihla mamička čokoľvek namietnuť, Tibor bol za dverami.

V botanickej záhrade Tibor nevychádzal z úžasu. Aká je obrovská! A koľko je tu skleníkov! Pavilón s orchideami, s kaktusmi, s palmami či s vodnými rastlinami, africký skleník alebo skleník s úžitkovými rastlinami a množstvo ďalších. Podarí sa mu vôbec nájsť v tejto zmesi rastlín banány?

„Starká, je tu aj banánový skleník?“ opýtal sa.

Stará mama sa zasmiala, ale potom odpovedala: „To určite nie. Prečo ťa zaujímajú práve banány? Si hladný?“

„Nie, len potrebujem vedieť, prečo sú banány zahnuté,“ vyhlásil Tibor.

Starká sa znova zasmiala. „To si mal povedať rovno! Mohla som ti to vysvetliť aj do telefónu. Je to preto, lebo všetky rastliny rastú za svetlom.“

„Lenže prečo sú krivé a nie normálne rovné?“ stále nerozumel Tibor.

„Vieš čo? Keď už sme tu, skúsime nájsť banánovník a na ňom ti všetko vysvetlím,“ navrhla starká a nahlas sa zamyslela. „V ktorom skleníku by asi tak mohol byť?“

„Určite v africkom!“ zvolal Tibor a už bol na ceste k nemu.

V africkom pavilóne bolo množstvo rastlín, no banánovník medzi nimi nenašli. Nakoniec sa stará mama opýtala záhradníka. Bol to dobrý nápad, lebo záhradník sa tu, samozrejme, vyznal a okrem toho im vysvetlil: „Všetci si vždy myslia, že banánovníky nájdu len v africkom skleníku. Pritom rastú aj v Indii, Južnej Amerike, v Thajsku, na Filipínach a dokonca aj v Číne. Banány, ktoré kupujeme v obchodoch, väčšinou pochádzajú z Kanárskych ostrovov.“

„A kde teda banány nájdeme?“ Tibor bol netrpezlivý.

„V pavilóne úžitkových rastlín,“ odvetil záhradník. „Je hneď vedľa.“

Keď tam vošli, Tibor nevedel, kam sa má skôr pozerať. Nerástli tu len banánovníky. Objavil aj kakaovník a kaučukovník, ananás, cukrovú trstinu, bavlník i podzemnicu olejnú, ktorej plodmi sú arašidy. Nachádzali sa tu skrátka všetky možné rastliny, z ktorých má človek nejaký úžitok.

Vtom objavil banánovníky, stromy vysoké asi šesť metrov. „Bomba!“ skríkol ohromene.

Niektoré mali kvety, z ktorých sa neskôr vyvinú banány. Na iných videli maličké banániky, ktoré boli ešte úplne rovné. Na ďalších videli banány, aké Tibor pozná z obchodu. Tieto banány boli hore zahnuté. Neboli však žlté. Boli úplne zelené. No či už boli veľké, alebo malé, vždy boli v trsoch a v každom trse ešte v akýchsi vencoch. Každý strom ich mal obrovské množstvo a všetky sa navzájom prekrývali.

„Vidíš?“ vysvetľovala starká. „Keby banány nerástli zahnuté, k tým spodným by sa nedostalo potrebné svetlo a nemohli by rásť. Takto má každý banán dosť svetla a rastú stále nahor, bližšie k slnku. Preto rastú takto nakrivo. Áno, banány skrátka zbožňujú slnko!“

„Rovnako ako Terezka!“ vyhŕkol Tibor a zasmial sa.

Doma sa Terezka nestačila čudovať, keď Tibor s krikom vbehol do jej izby. „Banány sú zahnuté preto, lebo rastú za slnkom!“

„Odkiaľ to vieš?“ opýtala sa zmätene.

To, pravdaže, Terezka nepotrebovala vedieť, preto len poznamenal: „Ani krpci nemusia byť hlúpi! A teraz si prosím tvoj tablet.“

„No len dozajtra!“ varovala ho sestra naštvane.

„Dobre,“ odvetil Tibor s úsmevom.

Napozajtra mal totiž v pláne tak či onak niečo oveľa lepšie. So starkou pôjde znova do botanickej záhrady. A to je omnoho väčšia zábava, ako hrať sa na tablete!

Prečo dážďovky nemajú nohy?

Monika vytreštila oči. Najskôr uvidela modrú narodeninovú korunku so zlatými hrotmi a s veľkou päťkou v strede. Vtedy si uvedomila, že má narodeniny. Päť rokov!

Rýchlo vyskočila z postele a korunku si nasadila na hlavu. Bola na ňu nesmierne hrdá, lebo si ju sama vyrobila.

V tom okamihu jej do nosa udrela nádherná vôňa. Vonia to ako jej obľúbený jablkový koláč! Rýchlo zbehla dolu po schodoch. Naozaj! Keď zišla do kuchyne, mamička práve vyťahovala koláč z rúry.

„Jéj, to je super! Tento mám veľmi rada,“ zvolala Monika a od radosti zatlieskala.

„Všetko najlepšie k narodeninám!“ usmiala sa mamička a voňavý koláč jej držala pred nosom. Prv než si však z neho stihla uštipnúť, mamička ho rýchlo odtiahla. „Jesť ho budeme až poobede, keď prídu narodeninoví hostia!“

Vzápätí vyčarovala niekoľko krásne zabalených narodeninových darčekov. Otecko odložil obľúbené noviny a spoza závesu na okne vytiahol ďalší balíček. Bol veľký a dlhý.

„Všetko najlepšie k narodeninám,“ zaželal jej.

Monika sa usmievala od ucha k uchu. Toľko darčekov! Čo je asi vnútri? Najzvedavejšia bola na ten najdlhší a najväčší. Jediným šklbnutím roztrhla pestrofarebný baliaci papier. Objavila sa sieťka na chytanie motýľov.

„Jéj, je krásna!“ zvolala nadšene. „Teraz môžem chytať motýle.“

Potom rozbalila aj ostatné darčeky. V prvom balíčku našla lupu a pinzetu. V druhom bolo niekoľko špeciálnych škatuliek na hmyz. A v treťom kniha. Na obálke boli obrázky chrobákov, húseníc a motýľov.

„Je to súprava pre malých výskumníkov,“ oznámil otecko slávnostne.

„Súprava pre malých výskumníkov?“ zopakovala Monika.

„Áno,“ pritakala mamička. „Vďaka nej budeš môcť chytať hmyz a poriadne zblízka ho preskúmať. A keby si nevedela, aký druh to je, poradí ti táto knižka.“

„Hurá!“ skríkla Monika. Nestrácala čas a hneď vybehla so sieťkou na chytanie motýľov do záhrady. Mamička a otecko ju nasledovali s dózami, pinzetou, lupou a knižkou.

Monika sa rozhliadla. Nablízku nevidela nijakého poletujúceho motýľa. Jediné zviera, ktoré široko-ďaleko zahliadla, bol Bruno – tučný sivo-čierny kocúr od susedov, ktorý lenivo ležal na trávniku a vyhrieval sa na slniečku.

„Pozriem sa teda, čo sa ti skrýva v kožúšku!“ rozhodla sa Monika a vzala do ruky lupu. Potom začala dôkladne skúmať Brunovu krásnu hustú srsť. Kocúrovi sa to zapáčilo a začal hlasno priasť. Žiaľ, Monike sa na ňom nepodarilo objaviť ani blchu, ani kliešťa. Prehrabávanie Brunovej srsti ju po chvíli začalo nudiť, a kým sa kocúr stihol spamätať, bola aj s lupou preč. Čupla si ku kvetinovému záhonu a začala pátrať nanovo. Pri margarétkach náhle vykríkla: „Uf! Ten vyzerá poriadne hrozivo!“

„Kto?“ zaujímal sa otecko.

„Pavúk! Pozri. V lupe je ooobrovský!“

Ocko sa naňho pozrel cez lupu. „Naozaj!“ súhlasil a prehliadal si pavúka zo všetkých strán. Potom už nechcel dať lupu z ruky. Spustil sa na kolená a pátral v zemi. Zakrátko objavil dážďovku.

„Podaj mi, prosím, škatuľku. Rýchlo! Skôr ako sa stihne zahrabať,“ požiadal otecko.

Pre istotu dážďovku radšej opatrne vytiahol z hliny. Držal ju medzi dvoma prstami a dážďovka sa zmietala zboka nabok.

„Pri tomto našom kamarátovi musíme byť veľmi opatrní. Dážďovky sú totiž pre záhradu nesmierne užitočné,“ vysvetlil otecko.

„Prečo?“ zaujímalo Moniku.

„Lebo väčšinu času žijú pod zemou. Bez prestávky kypria hlinu a pritom žerú.“

„Čo?“ opýtala sa zvedavo Monika.

„Zeminu,“ odvetil otecko.

„Fuj! Zemina sa predsa nedá jesť,“ striasla sa od odporu Monika a zvraštila tvár.

„Lenže dážďovkám chutí. Pôda totiž obsahuje množstvo malých čiastočiek rastlín, ktorými sa dážďovky živia. Potom vylučujú trus, ktorý obsahuje humus. Vďaka nemu je pôda v záhonoch úrodná,“ pokračoval otecko. „To však ešte nie je všetko! Pod zemou je obrovské množstvo chodbičiek, v ktorých sa dážďovky pohybujú, a tým sa úžasne kyprí pôda. To, samozrejme, prospieva rastlinám, lebo sa potom ľahšie dostanú k živinám, ktoré sa nachádzajú v pôde.“

Šup! Dážďovka pristála v škatuľke na hmyz, ktorú Monika priniesla.

Otecko medzitým pokračoval v skúmaní dážďovky lupou. To si Monika rozhodne nemohla dať ujsť.

„Kde má vlastne oči?“ opýtala sa po chvíli.

„Nemá oči,“ odvetil otecko. „Ani ich nepotrebuje. Pod zemou je tak či tak tma ako v rohu. Je to ako pri krtkovi. Ten tiež žije väčšinu času pod zemou a takisto nič nevidí.“

„A kde má ústa?“ zaujímalo Moniku.

„Sú také malé, že ich voľným okom nevidno. No cez lupu ten nepatrný otvor uvidíš.“

„Naozaj!“ žasla Monika.

„A prečo nemá dážďovka nohy?“ vypytovala sa ďalej.

„Aby ich nemala v daždi mokré a studené,“ odbil ju so smiechom otecko. Na tom sa musela zasmiať aj Monika.

Mamička sa v duchu tiež usmievala, ale nahlas povedala: „Kto má nohy, potrebuje aj kostru. A tú dážďovky nemajú.“

Čo je kostra, Monika vedela. U pani doktorky totiž taký kostlivec stál. Volal sa Charlie, a keďže sa ho Monika nebála, mohla si s ním potriasť ruku.

„Ako napríklad Charlie!“ vyhŕkla.

„Áno, presne,“ pritakala mamička. „My ľudia máme kostru z kostí a chrbtice, ktorá telo podopiera a spája ho s hlavou a s končatinami. Taká kostra sa volá vnútorná. Je to preto, lebo sa nachádza vnútri tela. Majú ju ľudia, ryby, vtáky, mačky…“

„A Bruno!“ skočila jej do reči Monika.

Mamička prikývla. „Lenže existujú aj zvieratá, ktoré majú takzvanú vonkajšiu kostru. Napríklad raky, hmyz alebo pavúky. Ak niekto nemá ani vnútornú, ani vonkajšiu kostru, nemôže mať ani nohy. Nemali by byť k čomu pripevnené, však?“

„Ako sa dokáže dážďovka bez nôh pohybovať?“ nechápala Monika.

„Pomocou svalov,“ vysvetlila mamička a opatrne otočila dózu s dážďovkou hore dnom. Dážďovka pristála v kvetinovom záhone. Bola šťastná, že má okolo seba zase hlinu, a okamžite sa pokúsila zmiznúť. Monika ju pri tom pozorne sledovala. Zrazu sa dážďovka natiahla a bola straaašne tenká a dlhá. Hneď nato sa scvrkla a znenazdajky bola tučná a krátka. Vždy keď to urobila, o kúsoček sa posunula dopredu. Zakrátko dážďovka zmizla v zemi.

„Ľudkovia, tá má teda svaly!“ čudovala sa Monika.

„Ako ja!“ naparoval sa otecko a pyšne napol bicepsy. „A nemám len svaly, ale aj múdru hlavu!“ usmieval sa. „Lebo viem, prečo sa dážďovka volá dážďovka.“

Monika s mamičkou napäto čakali, čo im otecko povie.

„Je to preto, lebo najčastejšie vyliezajú zo zeme po daždi. Keď totiž prší, sú ich podzemné chodbičky plné vody. Aby sa neutopili, musia počas dažďa rýchlo vyliezť na povrch.“

Teraz už Monika vedela, prečo dážďovky nemajú nohy, a dozvedela sa aj čosi navyše. Je super, že jej rodičia darovali na narodeniny súpravu pre malých výskumníkov! Zaujímavejší darček by si ťažko vymyslela! Ktovie, čo všetko s ním ešte objaví!

Ktoré zviera je najsilnejšie?

„Vstávaj, škola volá!“ budila mamička Romanka, keď vošla do detskej izby. „Dobré ránko, ty malý leňoch!“

Roman s ťažkým srdcom odhrnul prikrývku.

V skutočnosti chodil do školy rád. Len keby tam nebol Karol! Aj on totiž chodí do 2. A triedy, rovnako ako Roman. Lenže Karol je o hlavu vyšší a oveľa silnejší. Vzhľadom na to, že Roman je najmenší z triedy, Karol sa mu stále vysmieva, volá ho Drobec a pri každej vhodnej príležitosti doňho sotí.

Roman chvíľu uvažoval nad tým, či by nemal začať predstierať neznesiteľnú bolesť brucha. Potom by však musel zostať celý deň v posteli a piť hektolitre harmančekového čaju. Už len pri pomyslení na to sa striasol. S mamičkou sa totiž neradno naťahovať! Okrem toho má dnes ocko priniesť z univerzity drobné zvieratká, ktoré žijú v džungli! Kdeže! Dnes rozhodne v posteli zostať nemôže.

Romanov otecko je mikrobiológ. To sú ľudia, ktorí skúmajú malilinké živočíchy. Sú také maličké, že ich nevidno voľným okom. Keď sa však na ne pozrieme cez mikroskop, sú z nich zrazu obry a so všetkými chlpmi, tykadlami a hryzadlami vyzerajú stokrát strašidelnejšie ako King Kong.

Nie div, že sa Roman nevedel dočkať, kedy si tieto malinké stvorenia pozrie. Dokonca má vlastný prístroj, ktorý sa volá binokulár. Daroval mu ho otecko.

Je to niečo podobné ako mikroskop, len zväčšuje o čosi menej. Napriek tomu si ho užíva. Môže si pod ním aspoň prehliadať celé živočíchy alebo rastliny a nielen jednotlivé nožičky či tykadlá ako pod mikroskopom.

Doma už preskúmal úplne všetko, čo našiel: mŕtve muchy, komáre aj tipule, čiže hmyz podobný komárom. Dokonca aj jadierka z jabĺk, zemiakové šupky, huby, šalátové listy, petržlenovú vňať, jahody a… a… a… Napríklad aj obyčajné šupky zo zemiakov vyzerajú pod binokulárom ako dajaké zjavenia z čarovného lesa. Pripadal si ako vedec, ktorý objavuje nové svety. Bolo to skvelé!

Rozhodol sa teda, že predsa len radšej pôjde do školy. Ktovie, možno sa Karol cez prázdniny zmenil.

Keď vošiel do kuchyne, rodičia už sedeli pri raňajkách.

„Tak čo, sedmospáč?“ prehodila mamička. „Jesenné prázdniny sú fuč. Už na teba zase čaká škola.“

„Hmmm,“ zamrmlal Roman a do misky si nasypal kôpku kukuričných lupienkov.

„Ešte sa na mňa hneváš?“ opýtal sa otecko. „Naozaj ma veľmi mrzí, že som mal na teba cez prázdniny tak málo času. No dnes skončím v práci skôr. Ak chceš, môžem na teba počkať pred školou.“

„Aj so zvieratkami z džungle?“ vyhŕkol Roman s nádejou v hlase.

„Samozrejme! A potom ich budeme skúmať celé popoludnie.“

Roman otecka objal okolo krku. To bude Karol vyvaľovať oči! pomyslel si. Navyše, v škole znova uvidí Katku. Má ju veľmi rád. Znenazdajky dostal obrovskú chuť ísť do školy.

Z domu vyrazil s výbornou náladou. Keď prišiel na školský dvor, práve prichádzal aj Karol, ktorého okamžite obklopilo niekoľko spolužiakov z triedy. Len čo si všimol Romana, zamieril rovno k nemu. To neveštilo nič dobré a Roman si zrazu želal, aby bol naspäť v bezpečí teplej postele. Ako len mohol byť taký naivný a dúfať, že sa Karol cez prázdniny zmenil?

A naozaj! Karol sa pred ním vystrel a posmešne povedal: „Tak čo, Drobec? Stále si rovnako malý ako pred prázdninami?“

Karolovi obdivovatelia sa, pravdaže, zasmiali. Všetko bolo ako zvyčajne. No prv, než Karol stihol Romana udrieť, zazvonilo. Roman ešte nikdy nepočul školský zvonec tak rád ako teraz. Chlapci sa vrútili do triedy. Práve v tom okamihu prešla popri Romanovi Katka. Najradšej by sa prepadol pod zem. Určite všetko videla a nebude s ním chcieť mať nič spoločné.

Na prvej hodine po prázdninách si pani učiteľka vždy pripraví niečo špeciálne. Dnešok nebol výnimkou. Len čo si všetci posadali na svoje miesta, opýtala sa: „Čo si myslíte, ktoré zviera je najsilnejšie?“

Zo zmesi hlasov bolo počuť rozličné tipy: „Slon, medveď, tiger, lev, krokodíl!“

„Nezmysel!“ skríkol Karol. „Najsilnejší bol Tyranosaurus Rex.“

„Ten sa nepočíta!“ hlasno namietla Katka. „Dinosaury predsa už dávno vyhynuli!“

Pani učiteľka prikývla a rozhliadla sa po triede, či ešte niekomu niečo nenapadne. Na okamih sa pohľadom pristavila pri Romanovi.

Za normálnych okolností sa na hodinách veľmi neprejavoval. V nijakom prípade na seba nechcel zbytočne pútať pozornosť, aby sa mu Karol a ostatní chlapci neposmievali. No teraz, keď na ňom pani učiteľka a Katka viseli očami, nabral odvahu. „Najsilnejšie zviera je úplne malilinký roztoč, ktorý nemeria ani milimeter a váži asi desaťtisícinu gramu,“ povedal.

V triede sa ozval hurónsky smiech. Iba pani učiteľka a Katka sa nesmiali. Postupne posmešky utíchali. Len čo v triede zavládol aspoň čiastočný pokoj, slova sa ujala pani učiteľka. „Veľmi správne, Roman. Áno, je to pravda. Tento maličký živočích sa volá panciernik a žije v pralese Portorika.“

Vzápätí pani učiteľka pristúpila k mape sveta a ukázala na malý ostrov medzi Severnou a Južnou Amerikou.

„Toto je Portoriko. Vedci objavili panciernika v pôde pralesov. Je taký silný, že dokáže zdvihnúť tisícdvestonásobok svojej hmotnosti!“

„Hahaha! Roztoče že sú najsilnejšie zvieratá na zemeguli?!“ vykríkol Karol. „Slon je predsa tisíckrát silnejší! Hlavou dokáže zvaliť strom! Videl som to v televízii.“

„Áno, to je naozaj pravda. Ibaže v porovnaní s jeho hmotnosťou už tento výkon nie je ani zďaleka taký veľkolepý,“ odvetila pani učiteľka.

„Čože? Tomu nerozumiem.“

„Najlepšie to vysvetlím na názornom príklade. Koľko vážiš, Karol?“

„Štyridsať kíl,“ zamumlal Karol a trošku sa začervenal.

Pani učiteľka chvíľu v duchu počítala a potom povedala: „Keby si bol taký silný ako panciernik, dokázal by si zdvihnúť nad hlavu dvadsaťosem áut postavených na sebe!“

Všetci vytreštili oči.

„Odkiaľ to viete?“ opýtal sa Karol.

„Dá sa to veľmi ľahko vypočítať,“ vysvetlila pani učiteľka. „Ak vážiš štyridsať kíl, tvoju hmotnosť vynásobím číslom tisícdvesto. To je štyridsaťosemtisíc kilogramov. Presne takú hmotnosť by si musel uniesť. Auto váži približne tisícsedemsto kilogramov. Viem to preto, lebo nedávno som si kupovala nové. Keď teraz štyridsaťosemtisíc kilogramov vydelím číslom tisícsedemsto, dostanem dvadsaťosem. Musel by si teda uniesť dvadsaťosem áut.“

„Hm, potom je ten panciernik skutočný Herkules medzi roztočmi!“ žasol Karol. „Ako je možné, že je taký silný?“

„To je zaujímavá otázka,“ odvetila pani učiteľka.

„Mikrobiológovia sa ešte stále dohadujú, prečo je práve panciernik taký silný. Domnievajú sa, že tento obyvateľ pôdy si občas musí odvaliť z cesty poriadny kus zeminy, a preto ho príroda obdarovala takou silou. Dosiaľ vedci predpokladali, že najsilnejšie živočíchy sú mravce. No nech už je to tak alebo onak, jedno je isté. Na veľkosti nezáleží! Občas totiž práve tí najmenší oplývajú mimoriadnymi schopnosťami!“

Pani učiteľka položila ruku na Romanovo plece.

„Ty si to všetko vedel?“ s obdivom sa k nemu otočila Katka.

Roman prikývol a odpovedal: „Hmmm. Môj ocko je totiž mikrobiológ! Je to veľmi zaujímavé povolanie. Pokojne k nám niekedy príď. Budeš sa môcť pozrieť do môjho binokulára.“

„Bino… čo?“ nechápala Katka.

„To ti vysvetlím, keď budeš u nás,“ vyhlásil Roman s tajomným úsmevom na perách.

Dokonca aj Karol bol zvedavý. „A čo Herkules? Máš aj toho?“ informoval sa.

„Pravdaže! A množstvo ďalších drobných živočíchov z džungle Portorika,“ odpovedal Roman pyšne.

Zrazu sa s ním chcú všetci kamarátiť a prísť k nim na návštevu. Prv než stihol napočítať do tri, kalendár návštev mal nabitý na celý týždeň.

Keď otecko vyzdvihol Romana pred školou, Karol sa zviezol s nimi. Najskôr však musel sľúbiť, že Romanovi už nikdy nepovie Drobec, že už doňho nebude strkať a že sa mu nebude ani posmievať.

Aby Karol na svoj sľub náhodou nezabudol, pani učiteľka ho slovo za slovom zapísala do svojho zápisníka. Pre istotu.

Prečo lietadlá dokážu lietať?

Sebastián bol taký vzrušený, že nevedel, kam sa má skôr pozerať. Cez obrovskú sklenenú stenu letiskovej haly sledoval, ako takmer na dosah ruky pred ním v podstate bez prestávky štartujú a pristávajú lietadlá. Vpredu na mostíku vládol taký ruch, že by sa z toho človeku mohla zakrútiť hlava. Každých pár minút sem zamierilo nejaké lietadlo alebo odtiaľto rolovalo na štartovaciu dráhu, aby odletelo do ďalekých krajín a na vzdialené svetadiely. Medzitým po rolovacej dráhe prechádzalo množstvo áut, ktoré za sebou ťahali prívesy naložené kuframi a ďalšou batožinou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Prečo sú banány zahnuté?.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.