Vieš, že ťa milujem?

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.cooboo.sk

www.albatrosmedia.sk

Estelle Maskame

Vieš, že ťa milujem? – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Túto knihu od začiatku venujem svojim čitateľom,
lebo nie je moja, ale ich.

Poďakovanie

Ďakujem svojim čitateľom, ktorí boli so mnou od úplného začiatku a sledovali, ako táto kniha vzniká. Ďakujem, že vďaka nim som si písanie nesmierne užívala a že so mnou vydržali tak dlho. Moje poďakovanie patrí aj všetkým vo vydavateľstve Black & White za to, že v túto knihu uverili rovnako ako ja. Navždy budem vďačná Janne za to, že si želala získať pre túto knihu celý svet. Karyn ďakujem za všetky pripomienky a odborné rady, Laure za ustavičnú starostlivosť. Svojej rodine som vďačná za nekonečnú podporu a povzbudzovanie, predovšetkým mame Fenelle, ktorá ma v detstve brávala do knižnice, a tak som sa mohla zamilovať do kníh. Otcovi Stuartovi ďakujem za to, že ma vždy povzbudzoval v mojej túžbe stať sa spisovateľkou, a starému otcovi Georgeovi Westovi patrí moja vďaka za to, že mi od prvého dňa veril. Heather Allenovej a Shannon Kinnearovej ďakujem, že počúvali, keď som im vravela o svojich nápadoch, a dovolili mi nepretržite švitoriť o tejto knihe bez toho, aby mi povedali, že mám sklapnúť, lebo moje vzrušenie ich istotne privádzalo do šialenstva. Neilovi Drysdalovi som vďačná, pretože mi pomohol dostať sa tam, kde momentálne som. Ďakujem, ďakujem, ďakujem. Nakoniec ďakujem Danici Proeovej, ktorá ma učila, keď som mala jedenásť rokov, za to, že bola prvý človek, ktorý mi povedal, že píšem ako skutočná spisovateľka, a za to, že práve vďaka nej som si uvedomila, že sa chcem stať spisovateľkou.

1

Ak som sa niečo dozvedela z filmov a z kníh, tak je to určite to, že Los Angeles je najúžasnejšie mesto na svete, že tam žijú najúžasnejší ľudia a že sú tam najúžasnejšie pláže. Takže rovnako ako každé mladé dievča, ktoré kráča po tejto planéte, som snívala o návšteve Zlatého štátu, čiže Kalifornie. Túžila som jedného dňa bežať po Venice Beach, priložiť dlane na hviezdy svojich obľúbených celebrít na chodníku slávy, vyliezť k nápisu HOLLYWOOD a rozhliadnuť sa po tom prekrásnom meste.

Chcela som to urobiť a chcela som navštíviť aj všetky ostatné nudné miesta, ktoré turisti jednoducho musia vidieť.

So slúchadlom v uchu a s pozornosťou rozdvojenou na pesničky, ktoré mi hrajú do ucha, a na pohyblivý pás, ktorý sa predo mnou otáča, sa pokúšam nájsť voľné miesto, odkiaľ by som si mohla vziať svoj kufor. Ľudia naokolo sa posúvajú dopredu a hlasno sa rozprávajú so svojimi partnermi, jačia, že okolo nich práve prechádza ich batožina, alebo kričia, že tá batožina nie je ich. Zagúľam očami a zadívam sa na kufor kaki farby, ktorý sa ku mne blíži. Poznám ho podľa textu pesničky, ktorú som napísala na jeho bočnú stranu, a tak schmatnem rukoväť a čo najrýchlejšie ho zložím z pása.

„Som tu!“ zakričí známy hlas. Neuveriteľne hlboký hlas môjho otca sa napoly stráca v piesňach, ktoré mi znejú do ucha, ale pravdepodobne by som ho počula aj vtedy, keby som ich mala pustené úplne naplno. Jeho hlas je taký otravný, že ho nemožno ignorovať.

Keď mi mama po prvý raz oznámila, že otec chce so mnou stráviť leto, nad absurdnosťou toho nápadu sme vybuchli do smiechu. „Nemusíš sa k nemu vôbec približovať,“ pripomínala mi dennodenne. Tri roky sa neozval a zrazu chce so mnou stráviť celé leto? Stačilo by, keby mi z času na čas zatelefonoval, opýtal sa, ako sa mám, a postupne by sa vracal do môjho života. Lenže nie! Rozhodol sa zahryznúť do kyslého jablka a rovno ma požiadal, aby som s ním strávila celých osem týždňov. Mama bola jednoznačne proti. Tvrdila, že otec si tých osem týždňov so mnou nezaslúži. Vyhlásila, že tým nikdy nevynahradí čas, ktorý stratil. Otec sa však nedal odbiť a zúfalým tónom ma presviedčal, že v Južnej Kalifornii sa mi bude páčiť. Netuším, prečo sa znenazdajky rozhodol znovu so mnou nadviazať kontakt. Dúfal, že dokáže napraviť náš vzťah, ktorý zničil, keď sa jedného dňa zbalil a odišiel? Pochybovala som, či je niečo také vôbec možné, no potom sa to vo mne zlomilo a zavolala som mu, že chcem prísť. Samozrejme, nerozhodla som sa tak kvôli nemu. Zavážila predstava horúcich letných dní a nádherných pláží a šancí, že sa zamilujem do najlepšieho modela firmy Abercrombie & Fitch s opálenou pokožkou a vypracovanými brušnými svalmi. Okrem toho som mala aj iný dôvod, prečo som sa chcela dostať stovky kilometrov od Portlandu.

Preto z človeka, ktorý sa ku mne blíži, nie som ktovieako nadšená.

Za tri roky sa veľa zmenilo. Pred troma rokmi som bola takmer o osem centimetrov nižšia. Pred troma rokmi otec nemal vo vlasoch viditeľne šedivé pramene. Pred troma rokmi by naše stretnutie nebolo takéto rozpačité.

Zo všetkých síl sa snažím usmievať. Cerím zuby, aby som mu nemusela vysvetľovať, prečo mám na tvári ustavične zamračený výraz. Usmievať sa je vždy oveľa jednoduchšie.

„Pozrime sa na moje malé dievčatko!“ zvolá otec, doširoka otvorí oči a neveriacky pokrúti hlavou nad tým, že už nevyzerám ako v trinástich rokoch. Och, aké prekvapujúce! Šestnásťroční vyzerajú inak ako žiaci siedmeho ročníka!

„Hej,“ uškrniem sa, zdvihnem ruku a vytiahnem si z ucha slúchadlo. Kábliky mi visia v ruke a zo slúchadiel stále slabo počuť hudbu.

„Eden, veľmi si mi chýbala,“ usmeje sa.

Myslí si, že budem skákať od radosti, že som chýbala človeku, ktorý od nás kedysi dávno odišiel? Že sa mu hodím do náručia a rovno mu všetko odpustím? Tak to v nijakom prípade nefunguje. Odpustenie nemožno očakávať, treba si ho zaslúžiť.

Ak s ním však mám stráviť najbližších osem týždňov, pravdepodobne by som sa mala pokúsiť odložiť nepriateľstvo bokom. „Aj ty si mi chýbal.“

Otcova tvár sa rozžiari, na lícach sa mu urobia také výrazné jamky, ako keď sa krtko zavŕtava do zeme. „Daj, vezmem ti kufor,“ ponúkne sa, natiahne sa, chytí ho a položí kolieskami na zem.

Vyjdem za ním z budovy letiska. Oči mám na stopkách, ak by sa o mňa náhodou obtrela nejaká filmová hviezda alebo topmodel, lenže nikoho takého nevidím.

Ovalí ma teplý vzduch a cestou po obrovskom parkovisku mi líca zohrievajú slnečné lúče. S mojimi vlasmi sa pohráva jemnučký vánok. Obloha je jasná, ak nerátam niekoľko znepokojujúcich oblakov.

„Myslela som si, že tu bude teplejšie,“ poznamenám naštvaná, že v Kalifornii nie je absolútne bezvetrie, jasno a sucho bez jedinej kvapky dažďa, ako ukazujú vo filmoch a ako som tomu uverila. Nikdy mi nenapadlo, že by v nudnom Portlande mohlo byť v lete teplejšie ako v Los Angeles. Je to pre mňa obrovské sklamanie a navzdory tomu, aký suchopárny je Oregon, najradšej by som sa otočila a vrátila sa domov.

„Aj tak je dosť horúco,“ otec pokrčí plecami, takmer ani čoby sa za počasie ospravedlňoval. Keď sa naňho pozriem kútikom oka, všimnem si na jeho tvári čoraz väčšie podráždenie, keď si márne namáha mozog v snahe vymyslieť nejakú vhodnú tému na rozhovor. Akurát že okrem tejto nepríjemnej situácie nemáme o čom diskutovať.

Keď aj so svojím kufrom zastane pri čiernom lexuse, pochybovačne sa zahľadím na vyleštenú karosériu. Pred rozvodom jazdili s mamou v obyčajnom volve, ktoré sa najmenej raz za mesiac pokazilo. Aj to v prípade, že sme mali šťastie. Znamená to, že buď v novom zamestnaní extrémne dobre zarába, alebo za nás vtedy skrátka nechcel utrácať. Možno sme mu nestáli za to, aby na nás vyhadzoval peniaze.

„Je otvorené,“ kývne hlavou k autu, zatiaľ čo otvára batožinový priestor a hádže doň môj kufor.

Prejdem k pravej strane vozidla, zložím si batoh, ktorý mám na chrbte, otvorím dvere a nasadnem. Na rozpálenej koži na sedadle si takmer popálim nahé stehná. Kým otec vkĺzne za volant, chvíľu len ticho úpiem.

„Mala si príjemný let?“ opýta sa v úsilí nadviazať rozhovor, keď naštartuje a vycúva z parkovacieho miesta.

„Dalo sa to prežiť.“ Cez telo si pretiahnem bezpečnostný pás a zapnem ho. Batoh si položím na kolená a civiem von oknom. Oslepuje ma slnko, takže strčím ruku do predného vrecka batoha, vyberiem slnečné okuliare a nasadím si ich. Vzdychnem.

Počujem, ako otec naprázdno preglgne a zhlboka sa nadýchne. „Ako sa má mama?“

„Skvele,“ odvetím, možno priveľmi dychtivo. Jednoducho chcem zdôrazniť, ako dobre sa má aj bez neho. Nie výborne, ale ani nie zle. Posledných niekoľko rokov sa usiluje presvedčiť samu seba, že rozvod je skúsenosť, z ktorej sa môže poučiť. Rada by si myslela, že rozvod jej poskytol životnú šancu alebo ju aspoň naplnil múdrosťou, no ak mám byť úprimná, výsledkom nebolo nič iné ako to, že začala opovrhovať mužmi. „Nikdy sa nemala lepšie.“

Otec pokýva hlavou, pevne zovrie volant a vyjde z letiska na hlavnú cestu. Je to viacprúdová diaľnica, po ktorej sa ženú autá jedno za druhým. Premávka je veľmi hustá, ale ideme pomerne rýchlo. Okolitá krajina je otvorená doďaleka, nevyčnievajú tu mrakodrapy ako v New Yorku ani tu nestoja rady stromov ako doma v Portlande. Potešilo ma zistenie, že tu naozaj rastú palmy. Mala som totiž podozrenie, že je to len mýtus.

Prejdeme pod množstvom ukazovateľov smeru, ktoré po jednom visia nad každým diaľničným pruhom a ukazujú smer k okolitým mestám a mestským štvrtiam. Míňame ich tak rýchlo, že ich zaregistrujem iba ako rozmazanú šmuhu. Opäť sa medzi nami rozhostí ticho, a tak si otec rýchlo odkašle a urobí druhý pokus o rozprúdenie rozhovoru.

„Santa Monica sa ti bude páčiť,“ usmeje sa na mňa. „Je to úžasné miesto.“

„Hej, vyhľadala som si ho,“ poviem, ruku si opriem o okno a ďalej upieram pohľad na ulicu. Los Angeles zatiaľ vôbec nevyzerá tak oslnivo ako na fotkách, ktoré som videla na internete. „Je tam také to čosi na móle, však?“

„Áno, Pacific Park.“ Oslepí ma slnečný lúč, ktorý sa odrazí od zlatej obrúčky na otcovom prste. Zastonám. Otec si to, samozrejme, všimne. „Ella sa nevie dočkať, kedy ťa konečne spozná,“ podotkne.

„Je to vzájomné.“ To je klamstvo.

Ella, ako ma otec nedávno informoval, je jeho nová manželka. Náhrada za moju mamu. Niečo nové, niečo lepšie. Toto je čosi, čomu nerozumiem. Čo má táto ženská, táto Ella, čo moja mama nemá? Lepšie umýva riad? Robí lepšiu fašírku?

„Dúfam, že spolu budete dobre vychádzať,“ vyhlási otec po chvíli ťaživého ticha a presunie sa do krajného pruhu. „Naozaj si želám, aby to fungovalo.“

Otec si možno želá, aby to fungovalo, no ja som sa ešte nevyrovnala s predstavou, že má úplne novú rodinu. Myšlienka, že mám nevlastnú matku, sa mi ani trochu nepáči. Chcem normálnu rodinu, ktorú tvorí moja mama, môj otec a ja. Nijaké úpravy neprijímam. Neznášam totiž zmeny.

„Koľko si vravel, že má detí?“ opýtam sa pohŕdavo. Nielenže som získala nevlastnú matku, ale šťastnou náhodou aj nevlastných bratov.

„Tri,“ zasyčí otec. Môj neskrývaný negativizmus mu začína liezť na nervy. „Tylera, Jamieho a Chasea.“

„Fajn,“ uškrniem sa. „Koľko majú rokov?“

Sústredí sa na stopku niekoľko metrov pred nami, spomalí a začne vysvetľovať. „Tyler nedávno oslávil sedemnáste narodeniny, Jamie má štrnásť a Chase jedenásť. Skús s nimi vychádzať, dcérka.“ Kútikom orieškovohnedého oka sa na mňa prosebne pozrie.

„Aha,“ zatvárim sa prekvapene. Doteraz som predpokladala, že sa stretnem s niekoľkými batoľatami, ktoré sú sotva schopné zosmoliť súvislú vetu. „Tak dobre.“

Po tridsiatich minútach odbočíme na kľukatú cestu, pravdepodobne na predmestí veľkomesta. Cestu po oboch stranách lemujú vysoké stromy, ktorých hrubé kmene a pokrútené konáre poskytujú tieň pred slnkom. Všetky domy sú väčšie než dom, v ktorom žijem s mamou, a sú jedinečné vzhľadom aj konštrukciou. Nijaké dva domy nie sú rovnaké ani tvarom, ani farbou, ani veľkosťou. Otcov lexus zaparkuje pred domom z bieleho kameňa.

„Tu bývaš?“ Deidre Avenue vyzerá úplne normálne, ani čoby sa nachádzala niekde v Severnej Karolíne. Los Angeles však nemá byť normálne! Má byť pompézne, výnimočné a úplne fantastické. Ibaže nie je.

Otec prikývne, vypne motor a sklopí tienidlo. „Vidíš tamto okno?“ ukáže na okno na druhom poschodí, presne v strede.

„Áno.“

„To je tvoja izba.“

„Aha,“ zarazím sa. Nečakala som, že počas osemtýždňového pobytu tu budem mať vlastnú izbu. No zdá sa, že je to pomerne veľký dom, takže asi majú dosť voľných izieb. Potešilo ma, že nebudem spať na nafukovacom matraci uprostred obývačky. „Ďakujem, oci.“ Keď sa pokúsim vystúpiť z auta, uvedomím si, že nosiť krátke nohavice má svoje za aj proti. Za: v tomto počasí mi je v nich príjemne chladno. Proti: stehná mám prilepené ku koženému sedadlu otcovho lexusu. Z auta teda určite vystupujem viac ako minútu.

Otec beží otvoriť batožinový priestor, vyberie z neho môj kufor a postaví ho na chodník. „Tak poď ďalej,“ povie, vytiahne rukoväť kufra a ťahá ho za sebou.

Dlhým krokom prekročím parkovacie miesto a nasledujem otca po chodníku dláždenom kameňmi. Vedie k hlavným dverám. Sú mahagónové a panelové, presne také, aké mávajú v domoch bohatí ľudia. Po celý čas upieram pohľad na conversky na svojich nohách. Dokonca zastanem, aby som očami prebehla po svojom otrasnom písme, ktoré zdobí bielu gumu naboku. Rovnako ako na kufor, aj na topánky som si čiernym perom načmárala text obľúbenej piesne. Pohľad na tie slová mi pomáha udržať nervy pokojné aspoň dovtedy, kým prídeme k dverám.

Dom ako taký – napriek tomu, že je to odporný symbol konzumnej spoločnosti – je veľmi pekný. V porovnaní s domom, v ktorom som sa ráno prebudila, vyzerá ako päťhviezdičkový hotel. Na príjazdovej ceste stojí biely rangerover. Hrozne nevkusné, pomyslím si.

„Si nervózna?“ Pred dverami otec zastane a povzbudzujúco sa na mňa usmeje.

„Trochu,“ pripustím. Usilujem sa nemyslieť na nekonečný zoznam vecí, ktoré by sa mohli pokaziť, ale niekde hlboko vo svojom vnútri cítim predovšetkým strach. Čo ak ma všetci budú nenávidieť?

„Nemusíš byť.“ Otvorí dvere a vojdeme aj s kufrom, ktorého kolieska škrípu na drevenej podlahe.

Hneď pri vstupe nás omámi vôňa levandule. Schodisko predo mnou vedie na poschodie a cez odchýlené dvere po svojej pravici vidím obývaciu izbu. Rovno predo mnou, za klenutým oblúkom, je kuchyňa, z ktorej vyjde žena a blíži sa ku mne.

„Eden!“ zvolá. Vezme ma do náručia, v ktorom mi trochu zavadzia jej obrovské poprsie, a potom o krok cúvne, aby si ma premerala od hlavy až po päty. Aj ja to urobím. Má blond vlasy a je štíhla. Z akéhosi absurdného dôvodu som predpokladala, že bude vyzerať podobne ako mama. Lenže otec očividne zmenil vkus. Nielen pokiaľ ide o ženy, týka sa to aj životnej úrovne. „Som veľmi rada, že sa s tebou konečne stretávam!“

O krok cúvnem a pokúšam sa potlačiť nutkanie zagúľať očami alebo sa uškrnúť. Keby som však prejavila takú neúctu, otec by ma určite odviezol naspäť na letisko. Namiesto toho teda poviem: „Ahoj.“

„Bože, oči máš ako Dave!“ vyhŕkne. Vzhľadom na to, že oveľa radšej by som mala oči ako mama, bola to najhoršia možná poznámka. Moja mama totiž od svojej rodiny neušla.

„Mám ich tmavšie ako on,“ zašomrem otrávene.

Ella to ďalej nerozoberá a zmení tému rozhovoru. „Musíš sa zoznámiť aj s ostatnými. Jamie, Chase, poďte dolu!“ zakričí s hlavou otočenou ku schodisku a vzápätí sa obráti znova ku mne. „Povedal ti Dave o večierku, ktorý dnes večer organizujeme?“

„O večierku?“ zopakujem ako ozvena. Na mojom zozname s nadpisom Čo budem robiť v Kalifornii rozhodne nijaké spoločenské akcie nie sú. Predovšetkým nie také, ktoré organizujú cudzí ľudia. „Oci?“ pozriem sa naňho so zdvihnutým obočím.

„Bude to len grilovanie s niekoľkými susedmi,“ vysvetlí. „Usporiadať staré dobré grilovanie je najlepší spôsob, ako začať leto.“ Z hĺbky duše si želám, aby prestal rozprávať.

Pravdupovediac, nemám rada ani veľké skupiny ľudí, ani grilovanie. „Super!“ hlesnem.

Vtom sa ozve hlasný dupot. Po dubovom schodisku sa k nám rútia dvaja chalani, ktorí berú schody po dva.

„To je Eden?“ zašepká starší Elle do ucha, len čo sa ocitne dole, no aj tak ho počujem. Som si istá, že je to Jamie. Mladší, s doširoka otvorenými očami, je určite Chase.

„Ahojte,“ pozdravím ich, pričom pery skrútim do žiarivého úsmevu. Z toho, čo si pamätám z rozhovoru v aute, má Jamie štrnásť. Hoci je o dva roky mladší než ja, je takmer rovnako vysoký. „Ako sa darí?“

„Super,“ odvetí Jamie. Nezaprie, že je Ellin syn. Jeho žiarivo modré oči a strapaté blond vlasy sú jasný dôkaz. „Dáš si niečo na pitie?“

„Nie, vďaka,“ odmietnem. Z jeho vzpriameného postoja a úsilia o dobré spôsoby vyplýva, že na svoj vek je pomerne vyspelý. Dúfam, že si budeme rozumieť.

„Chase, nepovieš Eden aspoň ahoj?“ vyzve Ella najmladšieho syna.

Chase sa tvári veľmi zdržanlivo. Aj on zdedil Elline bezchybné gény. „Ahoj,“ zamrmle, ale do očí sa mi nepozrie. „Mami, môžem ísť k Mattovi?“

„Pravdaže, zlatko, no pred siedmou musíš byť doma,“ pripomenie mu Ella. Zaujímalo by ma, či je to typ matky, ktorá dá dieťaťu domáce väzenie za niekoľko omrviniek na koberci v obývačke, alebo typ, ktorému neprekáža, ak jej potomok na dva dni zmizne. „Dnes večer budeme grilovať, dúfam, že si to pamätáš.“

Chase prikývne a prešmykne sa popri mne. Otvorí dvere a zabuchne ich za sebou tak rýchlo, že nikomu z nás nestihne povedať ani jediné slovo na rozlúčku.

„Mami, mám jej to tu ukázať?“ opýta sa Jamie sekundu po tom, čo jeho brat zmizol.

„To by bolo skvelé!“ odvetím namiesto Elly. S Jamiem to bude určite lepšie ako s otcom alebo Ellou, prípadne dokonca s oboma zároveň. Nemám dôvod tráviť čas s ľuďmi, v ktorých blízkosti by som najradšej nebola. Oveľa radšej zostanem so svojím novým úžasným nevlastným bratom. Tak či tak aj im táto situácia pripadá rovnako podivná ako mne.

„To je od teba milé, Jamie,“ súhlasí Ella. Určite sa potešila, že mi nemusí ukazovať, kde je záchod. „Ukáž Eden jej izbu.“

Otec sa na mňa pozrie a pousmeje sa. „Keby si niečo potrebovala, budeme v kuchyni.“

Jamie vezme môj kufor a vlečie ho hore schodmi. Odolám nutkaniu pohŕdavo si odfrknúť. V tomto okamihu túžim iba po opálených nohách a čerstvom vzduchu, čo rozhodne nezískam, ak sa budem zdržiavať v dome s otcom.

Nasledujem Jamieho a na pol ucha začujem, ako otec zasyčí: „Kde je Tyler?“

„Neviem,“ odvetí Ella.

Ako sa od nich vzďaľujeme, ich hlasy slabnú, lenže ešte nie sme tak ďaleko, aby som nepočula otcovu odpoveď. „To mu dovolíš iba tak odísť?“

„Áno,“ pritaká Ella. Viac nepočujem, lebo už sme naozaj mimo dosluchu.

„Tvoja izba je oproti mojej,“ informuje ma Jamie, keď vyjdeme na poschodie. „Máš najchladnejšiu miestnosť. S najlepším výhľadom.“

„Prepáč.“ Nahodím silený úsmev a pokúšam sa udržať ho na tvári po celý čas, čo ma Jamie vedie k jedným z piatich dverí. Nemôžem odolať, a tak zastanem a pozriem sa nadol. Prv než Ella vojde do kuchyne, zazriem jej blond vlasy.

Mám pocit, že je to typ matky, ktorej neprekáža, ak človek zmizne.

2

Keby som na opísanie svojej novej izby mala použiť jediné slovo, povedala by som: „Základná.“ Nijaké iné slovo by ju nevystihlo lepšie. V izbe so svetlými stenami stojí posteľ a obyčajný bielizník. Nič viac tu nie je. A je tu neuveriteľne horúco.

„Ten výhľad sa mi páči,“ otočím sa k Jamiemu, hoci som sa z okna ešte nepozrela a netuším, čo z neho vlastne vidieť.

Môj nevlastný brat sa rozosmeje. „Tvoj otec povedal, že si izbu môžeš zariadiť podľa svojho vkusu.“

Prejdem sa po miestnosti, obídem béžový koberec a otvorím vstavanú skriňu. Na posuvných dverách sú zrkadlá. Je oveľa väčšia ako skriňa, ktorú mám doma. Navyše, izba má vlastnú kúpeľňu. Nazriem dovnútra a spokojne nadvihnem obočie. Sprcha vyzerá, akoby ju dosiaľ nikto nepoužil.

„Páči sa ti tu?“ opýta sa kdesi za mojím chrbtom otec. Prudko sa otočím za zvukom jeho hlasu. Otec sa na mňa široko usmeje. Netuším, kedy vošiel. „Prepáč, že je tu tak teplo. Zapnem klimatizáciu. Vydrž päť minút.“

„To je v poriadku,“ poviem. „Izba sa mi páči.“ Je takmer dvakrát väčšia ako moja izba v Portlande, takže navzdory sparťanskému zariadeniu sa mi nemôže nepáčiť.

„Si hladná?“ Začínam mať pocit, že otázky sú to jediné, v čom môj otec vyniká. „Cestovala si celé popoludnie, určite už umieraš od hladu. Čo si dáš?“

„Netráp sa,“ pokrútim hlavou. „Uvažujem, že si pôjdem zabehať. Povystierať si nohy.“ Nechcem porušiť svoj každodenný bežecký rozvrh a chvíľu sa prebehnúť považujem za dobrý spôsob, ako preskúmať túto štvrť.

Na otcovej starnúcej tvári sa objaví zaváhanie. Asi na dve sekundy sa zamračí, potom si povzdychne, akoby som ho požiadala o modré z neba.

„Oci!“ ohradím sa. Zakloním hlavu a prinútim sa jemne, ale falošne zasmiať. „Mám šestnásť rokov, môžem ísť sama von! Len sa tu chcem trochu rozhliadnuť.“

„Tak so sebou aspoň vezmi Jamieho,“ navrhne. Jamieho obočie od zvedavosti vystrelí nahor. Alebo od prekvapenia. Nie som si istá, čo to je. „Jamie?“ otočí sa k nemu otec. „Rád beháš, však? Pôjdeš s Eden a dohliadneš, aby sa nestratila?“

Jamie na mňa žmurkne, venuje mi vševediaci až súcitný úsmev a potom súhlasí. „Jasné. Prezlečiem sa.“ Predpokladám, že rozumie, aké otravné je mať takýchto opatrných rodičov, ktorí sa k človeku správajú, ani čoby mal päť rokov.

Keď toto všetko vezmem do úvahy, pochopím, že mám za sebou skvelý štart v Santa Monice. Som tu ešte len prvý deň a trápne napätie medzi otcom a mnou je už takmer neznesiteľné. Som tu prvý deň a hneď ma núti zúčastniť sa na grilovaní s davom cudzích ľudí. Som tu prvý deň a nemôžem si ísť zabehať bez sprievodu.

Som tu prvý deň a už ľutujem, že som sem vôbec prišla.

„Nechoďte ďaleko,“ upozorní ma otec. Vyjde z izby a nechá otvorené dvere, hoci naňho zakričím, aby ich zavrel.

Jamie pribehne k dverám, rukou sa oprie o zárubňu a opýta sa: „Chceš ísť hneď teraz?“

Pokrčím plecami. „Ak ti to vyhovuje.“

Prikývne a vyjde z izby. Nezabudne za sebou zatvoriť dvere.

Nemienim márniť čas v dome, predovšetkým keď klimatizácia pravdepodobne nefunguje, a tak položím kufor na mäkký matrac postele a otvorím ho. Nadchne ma zistenie, že všetky moje veci – od notebooku až po obľúbenú spodnú bielizeň – sú v poriadku a nedotknuté. Zvyčajne sa mi kufre vracajú sotva s polovicou vecí, lebo zamestnanci letísk sa k batožine správajú otrasne. Siahnem do svojho prekvapujúco robustného kufra, ruku strčím úplne naspodok, lebo bežecké oblečenie bolo prvá vec, ktorú som si zabalila.

Hravým krokom sa vydám do svojej luxusnej kúpeľne, aby som sa trochu osviežila a prezliekla, lenže mobil, ktorý mám vo vrecku, sa ma práve v tom okamihu rozhodne slabým vibrovaním láskavo upozorniť na to, že už je takmer vybitý. Vtedy si spomeniem, že Amelia ma prosila, aby som jej zavolala, hneď ako priletím. Šortky a športovú podprsenku položím vedľa umývadla, sadnem si na žiarivo čistý poklop záchodovej misy a prekrížim si nohy. V kontaktoch vyhľadám číslo najlepšej kamarátky a o niekoľko nanosekúnd sa ozve vyzváňací tón.

„Ahoj,“ povie Amelia prihlúplym hlasom, ktorý znie, akoby bola kríženec postavy z animovaného filmu a športového komentátora.

„Ahoj,“ napodobním jej tón. Zasmejem sa, ale vzápätí vzdychnem. „Je to tu nafigu! Najradšej by som celé leto strávila s tebou.“

„Tak sa vráť! Aj tu je to dosť čudné.“

„Také čudné ako stretnutie s mojou novou nevlastnou matkou?“

„Až také čudné nie,“ pripustí Amelia. „Ako na teba pôsobí? Nie je ako zlá macocha v Popoluške, však? A čo nevlastní bratia? Už máš rozpis, kedy ich budeš musieť strážiť?“

Napriek tomu, že ma nevidí, pokrútim hlavou. Keby len tušila, že je to skôr naopak. „Už to nie sú malé deti.“

„Čože?“

„Sú to skôr, nuž, tínedžeri.“

„Tínedžeri?“ zopakuje neveriacky. Pred tým, ako som odcestovala na prázdniny, som dva týždne v kuse nariekala, ako sa bojím stretnutia so svojimi novými nevlastnými bratmi, lebo neznášam deti mladšie ako šesť rokov. Ukázalo sa, že všetci traja sú oveľa starší.

„Hej,“ pritakám. „Sú fajn. Jeden je trochu hanblivý, no je z nich najmladší, takže je to normálne. Druhý je trochu starší a myslím si, že si s ním budem rozumieť. Nie som si istá, ale dúfam, že áno. Volá sa Jamie.“

„Myslela som si, že budeš mať troch bratov,“ začuduje sa Amelia. „Vravela si, že sú traja.“

„Tretieho som ešte nevidela,“ vysvetlím. Úplne som zabudla, že ma naozaj môžu posudzovať traja noví nevlastní bratia, nie iba dvaja. „Asi sa s ním zoznámim neskôr. Teraz si idem zabehať s Jamiem.“

„Eden,“ osloví ma Amelia prísne, a predsa nežne. „Práve si prišla. Upokoj sa. Vyzeráš skvele.“

„Nie.“ Mobil si plecom pritisnem k uchu, natiahnem ruku a vyzujem si topánky. „Povedali o mne ešte niečo?“ opýtam sa pomaly napriek tomu, že by som to radšej nevedela. Lenže vždy je tu ten záujem, tá zvedavosť, ktorá ma zožiera. A, pravdaže, neschopnosť vyrovnať sa s tým. Vždy podľahnem.

Na druhej strane linky sa rozhostí krátke ticho. „Nemysli na to.“

„Takže to znamená áno,“ konštatujem. Je to len šepot, taký tichý, že Amelia ma pravdepodobne nepočuje. Mobil začne opäť vibrovať. „Amelia, o chvíľu sa mi vybije mobil. Večer budem musieť ísť na nejaké hlúpe grilovanie. Ak mi tam budú všetci liezť na nervy, budem ti posielať esemesku za esemeskou, aby si mysleli, že mám kopu priateľov.“

Amelia sa zasmeje. Predstavím si, ako prevracia oči dohora. Je to jej zvyk. „Jasné. Píš.“

Prv než stihnem zamumlať pozdrav, telefón vypovie službu, takže ho hodím k umývadlu a siahnem po oblečení. Beh je skvelý na vyčistenie hlavy. Vyčistiť si hlavu je presne to, čo teraz potrebujem. Bleskurýchlo sa prezlečiem do svojho bežeckého úboru – robím to tak často, že by som to bez problémov zvládla aj počas spánku –, zbehnem na prízemie a po prvý raz vojdem do kuchyne. Privítajú ma čierne lesklé pulty, biele lesklé skrinky a čierne lesklé dlaždice na podlahe. Všetko je veľmi, veľmi lesklé.

„Páni!“ zhodnotím. Pozriem sa na plastovú fľašu, ktorú držím v ruke, a potom na dokonale čistý drez. Takmer sa bojím napustiť si v ňom vodu.

„Páči sa ti to?“ opýta sa otec a až vtedy si uvedomím, že je v kuchyni. Vždy sa za mnou zjaví znenazdajky, ani čoby sledoval každý môj krok.

„Tú linku ste nainštalovali iba včera, však?“

Zasmeje sa, pokrúti hlavou, prejde k drezu a otočí kohútikom. „Nech sa páči. Jamie už na teba čaká vonku. Rozcvičuje sa.“

Bojazlivo prejdem okolo ostrovčeka a nemotorne si naplním fľašu vodou, až začne pretekať, zakrútim viečko a zmiznem odtiaľ, skôr než má otec šancu ešte niečo povedať. Netuším, ako tých osem týždňov s ním prežijem. Naozaj.

Keď konečne vyjdem von, Jamie behá sem a tam po chodníku pred domom. „Len sa zahrievam,“ vysvetlí s úsmevom.

„Môžem sa pridať?“ Keď prikývne, chlipnem si za hlt vody, zaradím sa po jeho boku a spolu niekoľko ráz obehneme okolo trávnika. Potom vyrazíme pohodlnou rýchlosťou na cestu po tejto krásnej štvrti.

Po prvý raz po veľmi dlhom čase bežím bez sprievodu hudby. Mala som skrátka pocit, že by bolo voči Jamiemu neslušné, keby som si do uší strčila slúchadlá. Občas nadviažeme krátky rozhovor alebo jeden z nás povie: „Spomaľme.“ To je všetko. Neprekáža mi to. Slnko na nás praží tak, až sa mi zdá, že jeho lúče za poslednú hodinu zosilneli. Ulice sú tu naozaj veľmi pekné a stretávame na nich množstvo miestnych obyvateľov. Niektorí sú na prechádzke so psami, iní jazdia na bicykloch alebo tlačia kočíky s deťmi. Možno si toto mesto predsa len nakoniec obľúbim.

„Nenávidíš svojho otca?“ opýta sa Jamie z ničoho nič, keď sa pomaly vraciame domov. Otázka ma tak zaskočí, že sa takmer potknem na vlastných nohách.

„Čože?“ Na viac sa nezmôžem. Pokúsim sa pozbierať svoje myšlienky a oči upriem na chodník pred sebou. „Je to zložité.“

„Ja ho mám rád,“ vyhŕkne alebo skôr zalapá po dychu Jamie. Prekvapuje ma, že so mnou stále dokáže udržať tempo.

„Aha.“

„Áno, no mám pocit, že medzi tebou a ním to trochu škrípe.“

„Hej,“ hlesnem a začnem si hrýzť pery v úsilí nájsť spôsob, ako zmeniť tému rozhovoru. „Pozri, ten dom oproti vyzerá úžasne.“

Jamie ma ignoruje. „Prečo to medzi vami škrípe?“

„Lebo je hrozný,“ odvetím konečne. „Takto to je. Môj otec je hrozný, lebo od nás odišiel. Je hrozný, lebo sa neozval. Je hrozný, lebo je hrozný.“

„Rozumiem.“

Náš rozhovor sa skončil. Pribehneme k domu, na trávniku si ponaťahujeme svaly a zamierime dovnútra, aby sme sa osprchovali. Otec nám nezabudne pripomenúť, že o dve hodiny začneme grilovať. Rozlúčim sa s Jamiem a každý odídeme do svojej izby.

Som hrozne spotená a cítim sa špinavá, preto len pripojím telefón na nabíjačku a dám si perlivú sprchu. Voda je úžasná, a ja si ju užívam takmer pol hodiny. Jednoducho si sadnem a vyhrievam sa v pare. Doma mi sprchovanie ešte nikdy nepripadalo takéto príjemné.

Zvyšných deväťdesiat minút sa chystám na večierok. Keby som mohla, prišla by som na terasu v teplákoch. Som však presvedčená, že Elle by sa to nepáčilo, a tak sa pohrabem v kufri a vyberiem úzke nohavice a športové sako. Ležérna elegancia. To by mohlo prejsť.

Oblečiem sa, vysuším si vlasy, natočím ich do splývajúcich vĺn a namaľujem sa. Keď si na telo nanášam obľúbenú vôňu, zavanie ku mne akýsi pach. Jasné, grilovanie! Zrejme sa už blíži devätnásta hodina.

Zbehnem dolu a vôňa ma zavedie do kuchyne. Dvojité sklenené dvere sú otvorené dokorán. Pochopím, že večierok už je v plnom prúde. Takže oprava. Neblíži sa devätnásta, už je devätnásť. Z reproduktorov, ktoré nevidno, hrá hudba a po trávniku korzujú skupinky dospelých. Je tu všetko, čo tieto večierky robí takými hroznými. Chase šantí v bazéne s niekoľkými deťmi v jeho veku. Otec otáča burgery na grile, ktorý je umiestnený v kúte záhrady, a pokúša sa pri tom predvádzať tanec z osemdesiatych rokov minulého storočia. Je trápny.

„Eden!“ zakričí akási žena. Otočím sa a otrávene zistím, že je to Ella. „Poď za nami von!“

Keby som predstierala záchvat, možno by sa mi podarilo uniknúť naspäť do izby alebo, čo by bolo ešte lepšie, domov. „Prepáč, že meškám, ale nesledovala som čas.“

„Nie, ideš akurát,“ usmeje sa Ella. Slnečné okuliare si presunie z očí na temeno, vojde do kuchyne a vytiahne ma na trávnik. „Dúfam, že si hladná.“

„No, vlastne…“

„Toto sú naši susedia z domu oproti,“ preruší ma a kývne hlavou k páru v stredných rokoch, ktorý zrazu stojí pred nami. „Dawn a Philip.“

„Eden, veľmi radi ťa spoznávame,“ spustí Dawn. Je jasné, že môj otec alebo Ella, prípadne obaja, informovali všetkých zúčastnených o mojej prítomnosti. Philip sa na mňa usmeje.

„Aj ja vás,“ odvetím. Netuším, čo ešte by som mohla dodať. Vyrozprávate mi svoj životný príbeh? Aké sú vaše plány do budúcnosti? Napokon im venujem iba úsmev.

„Mala by sem prísť aj naša dcéra,“ pokračuje Dawn. Okamžite sa ma zmocní znepokojenie. „Môže ti robiť spoločnosť.“

„To je skvelé,“ zamrmlem, no uhnem pohľadom. Vzťahy s inými dievčatami nikdy nepatrili k mojim silným stránkam. Príslušníčky môjho pohlavia mi naháňajú hrôzu. Zoznamovanie sa s novými je ešte horšie. „Rada som vás spoznala,“ poviem a usmejem sa na rozlúčku.

Rýchlo od nich a od Elly utečiem. Dúfam, že sa mi podarí vyhnúť sa ďalšiemu trápnemu zoznamovaniu. Funguje to najbližších štyridsať minút. Postávam pri plote a vraštím tvár, lebo mi lezie na nervy ten hrozný pop, ktorý sa šíri z reproduktorov na opačnom konci záhrady. Cítim sa nepríjemne. Aspoňže v okamihu, keď je hotové jedlo a všetci si začnú nakladať na taniere, tá hrozná hudba zanikne v hluku ich hlasov. Niekoľko minút si odštipkávam zo žemle burgera a nakoniec celú tú vec zahodím do koša. Práve v okamihu, keď si pomyslím, že sa mi úspešne podarilo Elle na celý večer vyhnúť, rozhodne sa predhodiť ma všetkým jednotlivcom a párom a predstaviť ma ako svoju novú nevlastnú dcéru.

„A tu máme Rachael!“ zvolá nadšene, zatiaľ čo ma vlečie k ďalšej skupinke susedov.

„Rachael?“ zopakujem. Ak je to niekto, komu ma už predstavila, tak si na to nespomínam. Za hodinu mi povedala toľko nových mien, že som si ich nielenže nezapamätala, ale dokonca som si ich okamžite vyhodila z hlavy.

„Je to Dawnina a Philipova dcéra,“ pripomenie mi Ella. Kývne smerom za moje plece a skôr, ako sa stihnem otočiť, zvolá: „Rachael! Poď sem!“

Uf! Zhlboka sa nadýchnem. Pokúsim sa presvedčiť samu seba, že je to priateľské a milé dievča, a vystrúham falošný úsmev. Dievčina príde k nám a natočí sa ku mne. „Aha, hej, ahoj,“ vyhŕknem.

Ella nás pozoruje s rozžiarenou tvárou. „Eden, toto je Rachael.“

Hoci aj Rachael sa usmeje, vyzeráme ako trio sériových vrahov. „Ahoj!“ Rozpačito sa usmeje na Ellu.

Ella pochopí narážku. „Nechám vás osamote.“ Zasmeje sa a odíde sa ďalej nudne baviť so svojimi nudnými hosťami.

„Rodičia sú hrozne trápni,“ konštatuje Rachael a na základe tohto vyhlásenia sa mi okamžite zapáči. „Trčíš tu celý čas?“

Želám si, aby som mohla povedať nie. „Nanešťastie.“

Má dlhé blond vlasy, ale rozhodne to nie je prirodzená farba. Nekomentujem to, lebo sa mi nezdá, že by ma nenávidela. „Bývam oproti cez cestu, a keďže tu zrejme nikoho iného nepoznáš, môžeme spolu niekam vyraziť. Ak budeš mať chuť. Naozaj, príď za mnou hocikedy, keď budeš chcieť.“

Pozvanie ma prekvapí a som zaň vďačná. V nijakom prípade nestrávim nasledujúcich osem týždňov v dome so svojím otcom a jeho novou rodinou. „To znie dobre.“ Hlas mi zoslabne, lebo moju pozornosť upúta čosi, čo sa deje vpredu.

Cez medzery v plote na bočnej strane domu vidím až na ulicu. Hrá tam hudba. Presnejšie povedané, reve. Počujem ju navzdory tomu trápnemu popu, ktorý duní v záhrade. Po chvíli sa objaví elegantné biele auto a šmykom zastane pri obrubníku. Znechutene sa uškrniem. Hudba prestane hrať v okamihu, keď sa vypne motor.

„Kam hľadíš?“ opýta sa Rachael, ibaže cez plot civiem s takým zaujatím, že nemám čas odpovedať.

Dvere na aute sa otvoria tak prudko, že takmer vyletia z pántov. Cez plot nevidím jasne, ale z auta vystúpi vysoký mladík a zabuchne za sebou dvere rovnako agresívne, ako ich otvoril. Na okamih sa zarazí, zadíva sa na dom a potom si prehrabne vlasy. Nech už je to ktokoľvek, zdá sa, že je poriadne naštvaný. Ani čoby práve prišiel o celoživotné úspory alebo mu umrel pes. Vzápätí zamieri rovno k bránke.

„Kto to, dočerta, je?“ pomedzi zuby sa opýtam Rachael, zatiaľ čo sa k nám dotyčný približuje.

Prv než niektorá z nás stihne povedať niečo viac, dotyčný sa rozhodne rozraziť bránku úderom päsťou. Priláka tým pozornosť všetkých zúčastnených. Akoby chcel, aby ho všetci nenávideli. Usúdim, že je to sused, ktorým všetci opovrhujú a ktorý si sem prišiel vyliať zlosť, lebo nebol pozvaný na najtrápnejší večierok, ktorý sa kedy konal.

„Ospravedlňujem sa za meškanie,“ uškrnie sa ten trapko sarkasticky. Pravdaže, povie to dostatočne hlasno. Zelené oči sa mu lesknú ako smaragdy. „Ušlo mi niečo okrem vraždenia zvierat?“ Vo vulgárnom geste zdvihne prostredník namierený na gril. Aspoň z môjho uhla pohľadu to tak vyzerá. „Dúfam, že ste si na tej krave pochutili.“ Potom vybuchne do smiechu. Rehoce sa, akoby znechutené výrazy na tvárach hostí boli najzábavnejšia vec, akú za celý rok zažil.

„Kto si dá ďalšie pivo?“ preruší hrobové ticho otec. Hostia si odkašlú a pokračujú v rozhovoroch. Ten trapko vojde do kuchyne a zabuchne za sebou dvere tak silno, že sa ich sklenená výplň zatrasie.

Som v šoku. Netuším, čo sa práve stalo ani kto to je a prečo vošiel do kuchyne. Len čo si uvedomím, že civiem s otvorenými ústami, rýchlo ich zavriem a otočím sa k Rachael.

Zahryzne si do pery a na oči si nasadí slnečné okuliare. „Zdá sa, že si sa ešte nezoznámila so svojím nevlastným bratom.“

3

Pred tým, ako som priletela do Los Angeles, som nevedela, čo mám čakať, ale jedným som si istá. Nečakala som, že môj nevlastný brat je šialenec.

„To je ten tretí?“ vyprsknem, keď zaregistrujem, že hostia okolo mňa úplne ignorujú, čo sa práve stalo. Na rozdiel od nich tú bizarnú scénu nemôžem dostať z hlavy. Čo si ten chalan o sebe myslí?

„Ehm, áno,“ prikývne Rachael a vzápätí sa rozosmeje. „Súcitím s tebou. Okrem toho pevne dúfam, že tvoja izba je čo najďalej od jeho izby.“

„Prečo?“

Z ničoho nič znervóznie, akoby som práve odhalila jej najhlbšie a najtemnejšie tajomstvo, ktoré je zároveň najtrápnejšou vecou na svete. „Dokáže byť neskutočne otravný, ale, prepáč, vlastne by som ti nemala nič vravieť. Nie je to moja vec.“ S červenými lícami a krivým úsmevom na perách rýchlo zmení tému. „Máš už nejaké plány na zajtra?“

V duchu sa ešte zaoberám jej slovami o mojej izbe. „Áno. Počkať! Nie. Prepáč, vôbec neviem, prečo som povedala áno.“ Eden, si trápna!

Lenže Rachael ma našťastie neodpíše ako totálneho idiota. Namiesto toho sa rozosmeje. „Chceš niekam vyraziť? Mohli by sme zájsť napríklad na promenádu.“

„To by bolo super,“ nadšene prikývnem. Ešte vždy som trochu rozrušená, trochu zmätená a trochu naštvaná hrubým príchodom toho chmuľa. Nemohol ísť domov prednými dverami? Bolo nevyhnutné, aby vôbec niečo hovoril?

„Úžasne sa tam nakupuje!“ zašteboce Rachael. Z času na čas si blond vlasy prehodí cez plece a vždy mi nimi švihne po lícach. Nakoniec prestane tárať o promenáde a vyhŕkne: „Mám veľmi veľa práce, takže musím bežať domov. Prepáč, že nemôžem zostať dlhšie. Mama chcela, aby som sa tu zastavila cestou domov a povedala ti ahoj. Takže ahoj.“

„Ahoj,“ odvetím. Oznámi mi, že sa uvidíme zajtra, a potom zmizne rovnako rýchlo, ako sa objavila, a nechá ma tu samu s bandou pripitých dospelých. A s Chaseom.

„Eden,“ osloví ma, keď ku mne podíde. Moje meno vyslovuje pomaly, akoby ho najskôr chcel vyskúšať na svojich perách. „Eden,“ zopakuje, tentoraz oveľa rýchlejšie a odvážnejšie. „Kde je limonáda?“ Jeho kamaráti sa k nám približujú s doširoka otvorenými očami, z ktorých vyžaruje nevinnosť a úzkosť. Jasné, pomyslím si, lebo im naháňam obrovitánsky strach.

„Asi na stole,“ pokrčím plecami. „Opýtaj sa mamy.“

„Je vnútri,“ oznámi Chase. Jeden z kamarátov ho postrčí dopredu a smeje sa pritom, akoby to bola najúžasnejšia lotrovina na svete. Chase do mňa s mäkkým žuchnutím narazí.

Okamžite uskočí dozadu a úplne pochopiteľne sa trochu hanbí. Vtom si uvedomím, že mám vlhké tielko. „Prepáč,“ hlesne. Pozrie sa do prázdneho plastového pohára, ktorý drží v ruke. Ešte pred sekundou bol do štvrtiny plný.

„To je v poriadku,“ upokojím ho. V skutočnosti ma to veľmi potešilo. Keďže si musím prezliecť tričko, môžem odísť do svojej izby a vyhnúť sa tomuto otrasnému večierku. Preto sa nenápadne vytratím, presnejšie povedané, takmer šťastne odtancujem do domu. Dúfam, že otec si dá dosť pív a vďaka tomu si nevšimne, že sa už dolu nevrátim. Zostanem vo svojej sparťansky zariadenej izbe a zavolám mame alebo zorganizujem videočet s Ameliou, prípadne si zlomím obe nohy. Všetko znie lepšie, ako zostať sama vonku.

Unavene vzdychnem – bol to nesmierne náročný deň – a vydám sa ku schodisku. Len čo vystúpim na prvý schod, z obývačky začujem taký krik, že sa otriasajú steny. Keďže som odjakživa hrozne zvedavá a to, čo počujem, ma veľmi zaujíma, ani mi nenapadne to ignorovať. Preto to neignorujem a nenápadne sa presuniem k odchýleným dverám.

Môj výhľad je síce trochu obmedzený, no uvidím Ellu. Práve zažmúrila oči, tvár si zaborila do dlaní a teraz si šúcha spánky.

„Neprišiel som veľmi neskoro,“ zaznie z opačného konca miestnosti mužský hlas. Rozpráva drsným tónom, a tak si okamžite uvedomím, že je to ten chmuľo.

„Prišiel si o dve hodiny neskôr!“ zjačí Ella. Keď prudko otvorí oči, pre istotu radšej o krok cúvnem. Bojím sa, že si ma všimne.

Chmuľo sa zasmeje. „Naozaj si myslíš, že prídem domov, aby som sa pozeral, ako grilujete?“

„Aký problém máš tentoraz? Mimochodom, teraz nehovorím o grilovaní,“ povie Ella a začne sa prechádzať po béžovom koberci. „Správal si sa ako malé decko ešte predtým, než si vystúpil z auta. Čo sa deje?“

Zatne zuby a nakloní hlavu. „Nič,“ odvetí bez dychu a zaškrípe zubami.

„Myslím si, že nič to nie je.“ Ellin hlas znie prísne a naštvane, čo je na míle vzdialené sladkému tónu, ktorý použila pred necelými pätnástimi minútami, keď sa rozprávala so mnou. „Znova si ma ponížil pred polovicou našej štvrte.“

„Je mi to fuk.“

„Nemala som ťa pustiť von,“ zamyslí sa Ella, tentoraz vraví oveľa tichšie, ani čoby sa na seba hnevala. „Mala som ťa prinútiť zostať, lenže nie! Samozrejme, že som to neurobila, lebo som ti chcela dať trochu voľnosti. No ako zvyčajne si mi ju hodil naspäť do tváre.“

„Aj tak by som bol odišiel,“ zašomre a vojde do môjho zorného poľa. Krúti hlavou a svojej mame sa vyslovene vysmieva. Je ku mne otočený chrbtom, takže si ho môžem aspoň spolovice poriadne pozrieť. Predtým totiž okolo nás prebehol tak rýchlo, že som si ani nevšimla, ako vyzerá. „Čo s tým urobíš? Zase mi dáš domáce väzenie?“ Má hlboký a zastretý hlas. Vlasy čierne ako uhoľ má strapaté, ale čisté. Plecia má široké a je poriadne vysoký. Od Elly je vyšší o niekoľko centimetrov.

„Si nemožný!“ precedí cez zaťaté zuby. V okamihu, keď to povie, zaletí pohľadom ponad jeho plece a zostane ním visieť priamo na mne.

Zadržím dych a vyľakane odskočím od dverí. V duchu sa modlím, aby som sa mýlila. Možno sa iba pozrela k dverám a osobu, ktorá sa za nimi skrýva, si nevšimla. Pravdaže, moje želanie sa ukáže ako márna nádej, lebo dvere sa prudko otvoria, skôr než stihnem ujsť.

„Eden?“ Ella vyjde do haly a prevŕta ma pohľadom, lebo pri svojom trápnom pokuse o útek som skončila rozpľasnutá asi v polovici schodiska.

„Ehm.“ Nič viac sa mi nepodarí vysloviť. Keby som nebola ako paralyzovaná, od hanby by som si zaborila tvár do dlaní.

Vzápätí sa stane najhoršia možná vec, ktorá sa mohla stať. Ten trapko vystrčí hlavu z dverí a pridá sa k nám. Vtedy si ho môžem po prvý raz poriadne obzrieť. Oči, ktoré sú ako dva smaragdy – priveľmi jasné na to, aby ich bolo možné považovať za obyčajné zelené, a priveľmi pulzujúce životom, aby sa dali považovať za normálne –, do mňa zabodne tak, že mi na chrbte naskočia zimomriavky. Znova zatne zuby a drzý úsmev mu zmizne z tváre.

„Dočerta, kto je táto baba?“ opýta sa s pohľadom upretým na Ellu, od ktorej čaká vysvetlenie, prečo na schodisku sedí bezradná tínedžerka, ktorá vyzerá, akoby cvičila erobik.

Ella zaváha, ani čoby uvažovala, ako má odpovedať. Nežne mu položí ruku na plece. „Tyler,“ ozve sa napokon, „toto je Eden. Davova dcéra.“

Ten trapko – alebo, formálnejšie, Tyler – si odfúkne. „Davovo decko?“

Trochu sa nadvihnem a postavím sa na nohy, no môj nevlastný brat sa aj tak pozerá inde. „Ahoj,“ skúsim byť milá. Už-už sa chystám podať mu ruku, ale vzápätí si uvedomím, ako hlúpo vyzerám, a tak si namiesto toho len prekrížim prsty.

Konečne sa vráti očami ku mne a začne na mňa civieť. Civie a civie. Civie na mňa, akoby doteraz nikdy nevidel inú ľudskú bytosť, lebo najskôr sa zatvári zmätene, potom zlostne a napokon nechápavo. Ostrý pohľad, ktorým si ma premeriava, je mi nepríjemný, a tak na chvíľu sklopím zrak k jeho obyčajným hnedým topánkam a rifliam. Keď sa potom naňho nenápadne zadívam, práve pomaly preglgne a pohľad presunie na Ellu. „Davovo decko?“ zopakuje ticho, akoby tomu nemohol uveriť.

Ella vzdychne. „Áno, Tyler. Povedala som ti, že príde. Nesprávaj sa ako hlupák.“

Stojí zoči-voči Elle, kútikom oka si ma však znova premeriava od hlavy až po päty. „Ktorú izbu?“

„Čože?“

„Ktorú izbu si jej pridelila?“ Je zvláštne počuť ho, ako o mne rozpráva, ani čoby som tam nebola, hoci, aspoň usudzujem podľa jeho reakcie, by si zrejme želal, aby to presne tak bolo.

„Vedľa tvojej.“

Teatrálne zastoná, čím ostentatívne dáva najavo, aký je otrávený, že budem tak blízko pri ňom. Hneď nato sa otočí a sústredí sa na mňa. Vrhne na mňa zlostný pohľad. Myslí si vari, že chcem žiť v tomto dome s touto trápnou paródiou na rodinu? Rozhodne nie.

Zamračí sa a zatvári sa, akoby chcel niečo povedať, no potom bez jediného slova štuchne Ellu do boku, takmer vrazí aj do mňa a s hlasným dupotom vybehne po schodoch.

Niekoľko dlhých sekúnd, kým za sebou zabuchne dvere do svojej izby, s Ellou nevydáme ani hláska. Vzhľadom na to, že nechce začať rozprávať predtým, ako začuje buchnutie jeho dverí, usudzujem, že k takýmto situáciám tu zrejme dochádza každý deň.

„Prepáč,“ ospravedlní sa Ella. Vyzerá vystresovane a zahanbene. Znenazdajky mi jej je ľúto. Možno jej dokonca rozumiem. Keby som musela dennodenne komunikovať s takým hlupákom, ako je Tyler, pravdepodobne by som sa tri razy denne zrútila. „Je len… Vieš čo, poďme von.“

Nie, ďakujem. „Nuž, vlastne… Chase na mňa vylial limonádu, preto si musím prezliecť tričko.“

„Aha,“ hlesne. Pozorne preskúma vlhkú škvrnu na mojom tričku a mierne sa uškrnie. „Dúfam, že sa ospravedlnil.“

Zatiaľ čo sa Ella vracia do záhrady, vyjdem po schodoch – tentoraz svižne, bez toho, aby som vyzerala ako chromá – a vbehnem do svojej izby. Len čo za sebou zatvorím dvere, uľahčene si vydýchnem. Konečne som sama a nikto ma neotravuje.

Tento stav trvá presne osem sekúnd. Potom z vedľajšej izby začne revať hudba tak hlasno, že sa trasú steny. Rachael dúfala, že nemám izbu blízko Tylerovej. Nielenže ju mám blízko, mám ju dokonca hneď vedľa. Stojím uprostred, neschopná slova, otrávená a unavená, a neveriacky zízam na protiľahlú stenu. Na druhej strane je ten debilný trapko.

Asi o päť minút hudba našťastie stíchne a počuť iba zvuk otvárajúcich sa dverí. Žeby sa môj nevlastný brat konečne upokojil? Práve táto nádej ma ťahá k dverám. Pomaly ich otvorím a ocitnem sa zoči-voči divokým, ani trochu pokojným očiam.

„Ahoj,“ skúsim znova. Ak je tento človek trvalou súčasťou mojej novej rodiny, musím sa trochu usilovať. „Si v poriadku?“

Tylerove smaragdové oči sa mi vysmievajú. „Zbohom,“ uškrnie sa. V tej istej červenej flanelovej košeli a v tých istých hnedých topánkach ako pred niekoľkými minútami zbehne po schodoch a cez hlavné dvere vyjde von. Jeho odchod okrem mňa nikto nezaregistruje. Evidentne má domáce väzenie, ale zdá sa, že mu je to jedno.

Zastonám a zacúvam naspäť do svojej izby. Aspoň som sa snažila, čo je oveľa viac, ako urobil on. Vyzlečiem si sako, tielko si pretiahnem cez hlavu a po prvý raz si ľahnem na svoju novú posteľ. Penový matrac mi obklopí telo a len čo sa mi podarí prestať vnímať dunenie hudby zo záhrady, sprevádzané smiechom opitých ľudí, zadívam sa na plafón a sústredím sa len na dýchanie. Dýcham, aj keď vonku zaburáca motor a auto prudko vyštartuje od obrubníka. Istotne je to Tyler.

Nasledujúcu hodinu telefonujem s Ameliou. Nezabudnem zdôrazniť, aké hrozné bolo grilovanie, aký trápny je môj otec a aký debil je Tyler. Mame ponúknem podobné zhrnutie.

„Eden.“ O čosi neskôr, keď už som v polospánku, sa za dverami ozve otcov hlas. Otvorí dvere, skôr ako mu to dovolím, a vojde dovnútra. „Väčšina susedov už odišla,“ oznámi. Páchne spáleným mäsom a pivom. „Ideme spať. Už toho mám za celý deň dosť.“

Zaželám mu dobrú noc, tvárou sa otočím k stene a hlavu zaborím do vankúša. Vraví sa, že v cudzej posteli sa zaspáva buď veľmi ľahko, alebo, naopak, veľmi, veľmi ťažko. Napriek tomu, že únava zmáha každučkú bunku môjho tela, začínam si uvedomovať, že v mojom prípade bude pravdepodobne platiť druhá možnosť. Otočím sa do pôvodnej polohy a dlane si pritisnem na čelo. V mojej novej izbe pretrváva horúčava z dnešného dňa. Klimatizácia sa vôbec nerozbehla alebo na ňu otec zabudol. V každom prípade sa o tom ráno musím zmieniť.

Skôr než konečne zaspím, asi hodinu sa prevaľujem, vrtím sa a skúmam svoju vôľu žiť. Spím presne štyridsaťsedem minút. Zdá sa, že v tomto dome nič netrvá veľmi dlho.

Predpokladala som, že ak ma niečo zobudí, bude to neznesiteľné teplo v mojej izbe a nie kvílenie opitých ľudí, ktoré dovnútra preniká cez otvorené okno. Stonanie, vzdychanie a občasné nadávky spôsobia, že nastražím uši a doširoka otvorím oči. Kolenačky pomaly a opatrne preleziem k oknu a nenápadne vykuknem von. Čerstvý nočný vzduch mi príjemne ochladí tvár.

„Nie,“ povie opitý Tyler. „Nie,“ zopakuje s úplne vážnou tvárou. „Čo sa to tu, dočerta, deje?“ spýta sa tlmeným hlasom sám seba. Keďže nikde nevidím jeho auto, predpokladám, že domov prišiel pešo, takže to azda nie je až taký blázon, za akého som ho považovala. Šoférovanie pod vplyvom alkoholu asi považuje za idiotské aj on. „Už bola polnoc?“ Spomedzi pier mu unikne hlasný smiech.

„Hej!“ zašepkám. Posadím sa na parapetnú dosku a otvorím okno dokorán. „Tu hore.“

Tylerovým zmäteným očiam trvá niekoľko sekúnd, kým sa im podarí vypátrať môj hlas, a keď ma konečne zbadá na druhom poschodí, venuje mi naštvaný pohľad. „Čo chceš?“

„Si v poriadku?“ Len čo tie slová opustia moje pery, uvedomím si, že moja otázka bola zbytočná. Na prvý pohľad je totiž jasné, že nie je v poriadku.

„Otvor dvere!“ prikáže mi huhňavým hlasom, kývne na mňa a tackavým krokom zájde pod striešku, kde sa mi stratí z dohľadu.

Keďže v snahe trochu sa ochladiť som si vyzliekla všetko okrem spodnej bielizne, schmatnem prvý kus oblečenia, ktorý mi príde pod ruku, natiahnem si ho a čo najtichšie a potme zbehnem po schodoch. Cez sklenenú výplň dverí vidím obrys jeho postavy.

„Čo to stváram?“ zašepkám si popod nos, keď zápasím so zámkou. Ten chmuľo, ktorý ma dnes akurát naštval, mi povie, aby som ho pustila dovnútra, a ja to urobím? Napriek tomu bez váhania otvorím dvere hneď po tom, čo otočím kľúčom.

„Prečo ti to, dočerta, trvalo tak dlho?“ zašomre Tyler a prešmykne sa popri mne. Páchne alkoholom a cigaretami.

Zatvorím dvere a zamknem ich. „Si opitý?“

„Nie,“ odfrkne. Vycerí zuby, ale jeho úsmev sa vzápätí zmení na zamračený úškrn. „Už je ráno?“

„Sú tri.“

Vyprskne od smiechu a urobí pokus o zdolanie schodov, čo zahŕňa sériu potknutí a zatackaní. „Kde sa tu vzali tieto schody?“ opýta sa, keď dlaňou dopadne na jeden stupienok. „Predtým tu nijaké neboli.“

Ignorujem ho. „Chceš trochu vody alebo niečo iné?“

„Dones mi ďalšie pivo,“ odvetí. V tme vidím, že konečne vyšiel hore a zmizol vo svojej izbe, našťastie bez tresnutia dverami. Keby ho teraz videla Ella, opitého a neschopného udržať sa na nohách dlhšie ako niekoľko sekúnd, určite by ho chcela zavraždiť.

Urobím to isté čo on. Opatrne vyjdem po schodoch a zatvorím sa vo svojej izbe. Vyzlečiem sa a oblečenie bezstarostne odhodím na podlahu. V izbe je stále neuveriteľná horúčava, takže namiesto toho, aby som vliezla do postele, sadnem si k oknu. Tvár pritisnem na chladné sklo a vdychujem nočný vzduch. Na poštovej schránke si všimnem pokrčené plechovky od piva. Hlupák.

4

Rachael síce povedala, že sa uvidíme ráno, ale nečakala som, že sa pri otcových dverách objaví štyri minúty po desiatej. Vstávať cez letné prázdniny predpoludním alebo o takom čase dokonca chodiť medzi ľudí je absurdné. Je to proti spoločenským pravidlám, ktoré platia pre každého normálneho tínedžera. Keď zídem po schodoch, strelím po Rachael zlostným pohľadom.

Otec jednou rukou drží otvorené dvere, v druhej ruke zviera hrnček s kávou a usmeje sa na mňa. „Tu ju máme!“

„Zbohom, oci,“ poviem potichu a zároveň zagúľam očami. Ďalej sa na mňa žiarivo usmieva – mám pocit, akoby som znova chodila do škôlky a práve som našla svoju prvú kamarátku –, no nakoniec predsa len odíde do obývačky. „Je hrozne trápny.“

Rachael sa rozosmeje. „Môj otec tiež. Asi je pravidlo, že všetci otcovia sú takí úbožiaci.“

„Veru,“ hlesnem. Ešte napoly spím, a tak ma prekvapí, že sa mi podarí slová sformulovať do súvislej vety. „Neuvedomila som si, že vyrážame tak skoro.“

Rachael vytreští oči a vystrúha tvár, z ktorej si prečítam: táto baba je poriadne hlúpa. „Je sobota. Ak chceme ísť na promenádu, musíme tam byť veľmi skoro, lebo tam bude plno!“

Netuším, čo tá promenáda vlastne je. „Aha.“ Na sekundu (alebo na štyri) sa zarazím a pozriem sa, čo má na sebe. Obliekla si rozkošné šortky a béžovú blúzku, na oči si nasadila letecké slnečné okuliare a doplnila to obrovským množstvom šperkov. Ja mám na sebe obrovské tričko so smiešnym obrázkom lamy. „Musím sa prezliecť. Chceš ísť ďalej a počkať alebo…“

„Vieš čo? Keď budeš hotová, príď k nám,“ navrhne a na vysvetlenie dodá: „Je to tamten dom.“ Ukáže na dom oproti cez ulicu. Skôr ako odíde, zdvorilo ma požiada, aby som sa ponáhľala.

Príprava mi trvá pol hodiny. Vynechám raňajky, šesť minút strávim v sprche, oblečiem sa podobne ako ona, nechám si rozpustené vlasy a jemne sa namaľujem. Nevymýšľam nič zložité ani také, čo by trvalo dlho.

Za zvukom otcovho hlasu prídem až do kuchyne. „Idem von,“ oznámim, keď strčím hlavu do dverí.

Prestane sa rozprávať s Ellou. „Buď opatrná a nebuď tam veľmi dlho. Kam ideš?“

Pokrčím plecami. „Tuším to voláte promenáda.“

„To je teda náhoda! Aj Tyler ide na promenádu,“ komentuje Ella.

Na toho trapka som až do tohto okamihu zabudla.

Otec sa k nej automaticky otočí. „Vari nemá domáce väzenie?“ opýta sa pomerne drsne. Zdá sa, že aj jemu ten chalan lezie na nervy. Nemôžem mu to zazlievať. Tyler rozhodne nepatrí k najláskavejším ľuďom na svete. „Prestaň mu dávať takú voľnosť. Mala by si trochu pritvrdiť.“

„Dobre sa zabav,“ zaželá mi Ella a usmeje sa na mňa. Otcov zúrivý výraz ignoruje. Akoby sa k nej jeho slová nedostali.

Situácia je čoraz trápnejšia, preto odtiaľ čo najrýchlejšie vypadnem. Nechcem nechať Rachael dlhšie čakať. Naštvať novú kamarátku hneď na druhý deň po našom zoznámení nie je niečo, čo by som chcela urobiť. Dorazím k nej sedem minút po pol jedenástej. Našťastie nie je naštvaná, hoci zrejme čakala len na mňa – takto skoro totiž nikto bez dôvodu z domu nevychádza.

„Dnes bude horúco,“ usúdi Rachael, hlavou ukáže k oblohe a dlho vydýchne. Bezpochyby je oveľa teplejšie ako včera, a to ešte nie je ani jedenásť. „Tak fajn, poďme.“ Na príjazdovej ceste pred ich domom stojí červený chrobák. Rachael vytiahne kľúče a odomkne ho.

Som trochu skeptická a zdráham sa nastúpiť. „Odkedy máš vodičák?“

Rachael nadvihne obočie a vzdychne, lebo ju ustavične zdržiavam v ceste na promenádu. „Od novembra,“ odvetí. Uprene na ňu hľadím. „Viem, čo si myslíš. Áno, máš pravdu. Ešte ho nemám dvanásť mesiacov. Lenže tu to trápne nariadenie nikto nedodržiava, tak poď a nastúp.“

S vedomím, že poruším zákon, ak nasadnem do auta s vodičkou, ktorá ešte nemá dvadsať rokov, sa usadím na sedadlo spolujazdca a veľmi opatrne si zapnem bezpečnostný pás. „Takže máš sedemnásť?“ tipujem. Rachael vycúva na cestu.

„Áno, po prázdninách budem štvrtáčka,“ odpovie, ale viac sa venuje ceste pred sebou, lebo ide rýchlo ako blázon. „Som rovnako stará ako Tyler. Chodíme spolu do školy. A ty?“

„Idem do tretej.“ Už len dva roky na strednej škole a potom sa mi azda podarí zbaliť sa a odísť na univerzitu v Chicagu. To čakanie je nekonečné, dokonca som už začala vypĺňať prihlášku, lebo sa tam priam zúfalo túžim dostať. Pre Chicago som sa rozhodla už v prvom ročníku strednej školy. Mama by bola oveľa radšej, keby som sa prihlásila na štátnu univerzitu v Portlande, no podľa mňa je Chicago v odbore psychológie na oveľa vyššej úrovni. Psychológia ma totiž zaujíma odjakživa. Veľmi rada sa dozvedám o ľuďoch.

„Tretí ročník je najhorší,“ vyhlási Rachael. „Budeš ho nenávidieť!“ Zapne rádio, ktoré sa prebudí k životu s takým rámusom, že takmer ohluchnem. Rútime sa po Deidre Avenue a potom zahneme doľava. Rachael spieva s rádiom.

Vezieme sa asi päť minút a stále nemôžem prísť na to, či mi je zle z príšerného štýlu Rachaelinho šoférovania, alebo preto, lebo mierime na miesto s hordami ľudí. Hordami, v ktorých sa vyskytuje aj Tyler.

„Mimochodom, ide s nami aj Meghan,“ nadhodí Rachael a zníži hlasitosť rádia. Zastane pri svetlom tehlovom dome na rohu ulice a zatrúbi. Nepokojne si žmolím prsty.

Po chvíli pribehne k autu dievčina s ázijskými črtami tváre a lesklými tmavými vlasmi. Vkĺzne na zadné sedadlo za Rachael a hebkým hlasom zvolá: „Ahojte, baby!“

Rachael naštartuje. „Ahoj, Meghan. Toto je Eden, Tylerova sestra.“

„Nevlastná sestra,“ opravím ju. Obzriem sa ponad plece a stretnem sa s jej pohľadom. „Rada ťa spoznávam.“

„Aj ja teba,“ povie Meghan, široko sa na mňa usmeje a zapne si pás. „Prišla si na celé leto, však?“

„Áno.“

Hudba znova zaduní úplne nahlas, takže je zbytočné pokúšať sa o rozhovor, čo ma poteší. Čoskoro opustíme obytnú časť mesta a zamierime do priemyselnejšej oblasti, v ktorej míňame motely, kaviarne a kancelárske budovy. Zakrátko sa v hustej doprave len pomaly plazíme.

„Neznášam hľadanie miesta na parkovanie,“ posťažuje sa Rachael, keď vchádza do parkovacej budovy. Vyjde tri poschodia a zastaví na voľnom mieste – diagonálne. „A teraz hurá na nákupy!“

Stále netuším, čo je tá promenáda.

Keď zídeme dolu, vlečiem sa za svojimi spoločníčkami. Rachael a Meghan idú prirýchlo.

Užívam si pomalú chôdzu, počas ktorej mám čas obzerať si okolie. Spolu s nimi zahnem za roh a na ďalšiu ulicu. Vtedy konečne zistím, čo promenáda je – široká ulica určená len pre chodcov, lemovaná luxusnými obchodmi, drahými reštauráciami a nablýskanými kinami. Je to ten druh preceňovaných zábavných centier, ktoré zvyčajne neznášam.

„Eden, toto je promenáda na Tretej ulici!“ zvolá Rachael a ja sa skrčím. „Moje najobľúbenejšie miesto v Los Angeles. Nič ho neprekoná.“

„Platí to aj pre mňa,“ dodá Meghan. Buď sú obe šialené, alebo sú šialene obyčajné. Samozrejme, že zbožňujú túto nádhernú fantastickú promenádu. Veď sú dievčatá. Pekné dievčatá. Je prirodzené, že sa im zapáčilo také miesto, lebo pre ne predstavuje bezpečné nebo.

„Je to úžasné,“ hlesnem. Hlas mám taký suchý, že im musí byť jasné, že klamem. Pokúsim sa ešte čosi zašveholiť, preto si odkašlem. „Kam až to vedie?“ opýtam sa.

„Cez tri ulice!“ Rachael sa pozrie na hodinky a prudko mávne rukou. „No už poďme, strácame čas!“

Panebože! Nakupovanie je najhorší spôsob trávenia voľného času. Výnimkou, ktorá potvrdzuje pravidlo, je len prehľadávanie políc v kníhkupectve. Nemyslím si však, že by Rachael a Meghan mali záujem práve o tento typ nakupovania. Môj predpoklad sa potvrdzuje, keď ma vtiahnu do obchodu na American Apparel.

„V podstate si turistka,“ poznamená Rachael, „preto sa tu do sýtosti rozhliadaj. Potrebujem nové nohavice, takže idem nejaké pohľadať.“

„Ja potrebujem novú podprsenku,“ pridá sa Meghan.

Hneď nato odídu a v tomto obrovskom obchode ma nechajú samu robiť to, čo z hĺbky duše neznášam – nakupovať. Nakoniec uznám, že by sa mi hodilo niečo nové na leto, a tak sa vzmužím a začnem sa prehrabovať medzi vešiakmi a stojanmi, ktoré sú plné oblečenia. Podarí sa mi objaviť peknú sukňu a blúzku s aztéckym vzorom, ktoré zhodnotím ako prijateľné. Rozhodnem sa ich vyskúšať, ale keď pred skúšobnými kabínkami uvidím dlhokánsky rad, zastonám.

„Eden!“ osloví ma Rachael, ktorá sa tu zrazu objaví. „Nestoj v tom rade.“

Prekvapene sa na ňu pozriem. „Prečo?“

„Lebo…“ zarazí sa, pretože žena, ktorá stojí predo mnou, sa obzrie a zvedavo si ju premeriava od hlavy po päty. „Lebo,“ začne šepkať, „vzadu v obchode sú ďalšie skúšobné kabínky. Sú síce zatvorené, no aj tak ich vždy využívame. Ani by mi nenapadlo stáť v rade. Poď, ukážem ti ich.“ S kopou nohavíc prehodených cez predlaktie ma vedie celým obchodom do najvzdialenejšieho kúta. „Ešte si musím pohľadať zopár vecí, takže keď budeš hotová, nájdi nás.“

Zvrtne sa na päte a odíde. Stojím a hľadím na biele dvere, na ktorých je tabuľka s nápisom, že zákazníci tam majú vstup zakázaný. Neviem, či si zo mňa Rachael robí žarty, alebo niečo podobne kruté, ale napriek tomu sa rozhliadnem, či je vzduch čistý, a vkĺznem do dverí. Pripadám si hanebne. Len si rýchlo vyskúšam tie dva kúsky oblečenia a skôr ako ma niekto pristihne, odtiaľto čo najrýchlejšie vypadnem. Ak nerátam zvuk trápnej hudobnej kulisy, je tu absolútne ticho, a tak rýchlo vojdem do prvej kabínky. Netuším, prečo mi srdce bije ako zvon. Chytím spodný lem trička a chcem si ho pretiahnuť cez hlavu, keď z vedľajšej kabínky začujem chichot. Stuhnem a zadržím dych.

„Prestaň,“ zašepká akýsi hlas a zase sa zachichoce. Je taký tenký a tichý, že ho sotva počuť. Na sto percent som si istá, že patrí nejakému dievčaťu.

„Zlato,“ zamumle hlboký a silný mužský hlas. Počuť mľaskavé dotyky pier. Alebo pier o pokožku. Neviem to rozlíšiť.

„Čím si sa dnes navoňal?“ opýta sa dievčina. Počuť ďalšie mľaskanie. „Je to Montblanc? Vonia to ako Montblanc.“

„Nie, je to Bentley,“ odvetí muž. Zaňuchám. Vo vzduchu sa vznáša úžasná vôňa kolínskej vody. „Poď sem.“ Zase sa ozve mľaskanie a tentoraz aj nárazy tiel na stenu mojej kabínky. Usilujem sa nedýchať.

Dievčina sa zasmeje. „Čo to robíš?“

„Čo?“

„To, čo práve robíš. Je to príjemné.“

„Samozrejme, že je.“

Zhnusene zvraštím tvár a za nepretržitého potriasania hlavou si pritisnem dlaň k ústam. Toto je najtrápnejšia situácia, v akej som sa dosiaľ ocitla. Z obavy, že sa tí ľudia pozrú dolu a medzerou na spodnej strane závesu uvidia moje nohy, sa čo najtichšie vyštverám na stoličku. Najradšej by som odtiaľto vypadla bez toho, aby sa o mne dozvedeli, no myšlienka, že by som pritom mohla vydať nejaký zvuk a tí dvaja by ma tu objavili, ma núti zostať. Nakloním hlavu a pozriem sa na podlahu. Oni moje nohy vidieť nemôžu, ja však vidím ich nohy. Sú to svetlomodré baleríny a hnedé pánske topánky.

„Tyler,“ zalapá dievčina po dychu. „Toto tu robiť nebudeme.“

Neviem, čo tu nebudú robiť, ale tie hnedé topánky, ten mužský hlas a meno Tyler sa mi v hlave spoja do zaujímavého poznatku. Prosím, bože, nie!

V okamihu, keď ma napne na vracanie, začujem Rachael. „Eden, ešte si tu?“

Bez váhania strhnem oblečenie z vešiaka, zoskočím zo stoličky, odhrniem záves a so šialeným pohľadom sa k nej rozbehnem. Zároveň mávam rukou v snahe dať jej najavo, že odtiaľto musíme čo najrýchlejšie vypadnúť.

„Pst!“ ostro sykne dievčina vo vedľajšej kabínke a potom sa hlasnejšie opýta: „Kto je tam?“

Pokúšam sa vytlačiť Rachael z dverí, no nepodarí sa mi to. „Tiffani?“

„Rachael?“ Záves vedľa mojej kabínky sa odtiahne a vyjde odtiaľ vysoká platinová blondína. Na lícach má rumenec a hryzie si pery. Polovicu gombíkov na blúzke má rozopnutých. „Hm, nevedela som, že tu niekto je.“

Evidentne, pomyslím si.

„Čo tu robíš?“ opýta sa Rachael a podozrievavo zdvihne obočie. „Tyler, si tam aj ty?“ Čakáme na odpoveď.

„Hej, som tu.“ Tyler vyjde spoza závesu, oblečie si vyblednuté sivé tričko a prstami si prehrabne vlasy. Musím uznať, že vyzerá oveľa lepšie ako v noci. „Nevieš, čo je súkromie?“

„Nevieš, že sa nemáš obchytkávať uprostred obchodu?“ odvrkne Rachael pevným hlasom a zvraští nos. „Ste odporní!“

Tiffani, navzdory dokonale tvarovanému obočiu, výrazným lícnym kostiam a plným perám, vyzerá ako zmoknuté kurča. Je v rozpakoch, že sme ju pristihli, keď si však zapína gombíky na blúzke, jej výraz stvrdne. Musím uhnúť pohľadom.

„Čo tu, dočerta, robíte?“ opýta sa Tyler s očami upretými na mňa. Civie na mňa niekoľko sekúnd. Zo strachu, čo povie, mi po chrbte začnú stekať pramienky ľadového potu.

„Skúšame si šaty,“ odsekne Rachael. „To sa v skúšobných kabínkach zvyčajne robí.“

Tiffani na ňu vrhne vražedný pohľad a potom sa pozrie na mňa. Vidno, že je poriadne naštvaná. „A ty si kto?“

„Eden,“ zamumlem. Nemám odvahu pozrieť sa jej do očí. Jednak preto, lebo si pripadám hrozne malá, jednak preto, lebo táto situácia je hrozne trápna. Namiesto toho sa pozriem na Tylera. „Jeho nevlastná sestra.“

„Máš nevlastnú sestru?“ Tiffanin hlas sa nakrátko roznežnie, ale vzápätí sa zase naježí. Uprie oči na Tylera.

Môj najstarší nevlastný brat pokrčí plecami. „Už to tak vyzerá.“

Nechápavo naňho hľadí s prižmúrenými očami, ani čoby nevlastná sestra bola akási mýtická bytosť, ktorá sa vyskytuje len v rozprávkach. Keď sa s tým konečne vyrovná, s prižmúrenými očami si ma poriadne premeria. „Prečo si bola v tej kabínke? Špehovala si nás?“ opýta sa kyslým hlasom.

„Upokoj sa, zlato,“ chlácholí ju Tyler a ušetrí ma od vymýšľania vhodnej odpovede. Chytí ju za ruku. „Nič sa nestalo. Kašli na to.“

Tiffani vytreští oči a otvorí ústa. Je zdesená jeho nezáujmom. Trucovito si prekríži ruky cez prsia. „Len som sa pýtala.“

„Tak sa radšej nepýtaj,“ trvá na svojom Tyler. Zovrie pery a znova pokrčí plecami. „Je jej to fuk. Len poď. Potrebujem si kúpiť rifle v Levi’s.“ Netrpezlivo ju objíme okolo pliec a pritiahne si ju.

Lenže Tiffani sa nepohne. Vzdychne a uprie zrak na Rachael. „Uvidíme sa v utorok,“ vyhlási. „Ideš na pláž, však?“

„Jasné,“ prisvedčí Rachael a pozrie sa na mňa. Okamžite viem, na čo myslí, a modlím sa, aby to nepovedala nahlas. Pravdaže, urobí to. „Dúfam, že môže prísť aj Eden.“

Uf!

Tiffanine črty znova stvrdnú. Pomaly vydýchne, akoby bojovala sama so sebou, či má, alebo nemá dovoliť takému votrelcovi, ako som ja, narušiť jej plážové plány. Nakoniec zamumle: „Asi áno.“

Vzápätí dovolí, aby ju Tyler, s rukou na jej pleciach, odviedol. Je napoly zahanbená a napoly naštvaná. Predpokladám, že bude trvať niekoľko hodín, kým jej ružové líca nadobudnú pôvodnú farbu.

V tichu, ktoré sa rozhostí po ich odchode, sa pozriem na Rachael a zvedavo zvraštím čelo.

„Jeho frajerka,“ informuje ma. „Chodia spolu od prvého ročníka. A ty si evidentne vystrašená na smrť.“

Potrasiem hlavou a po prvý raz za desať minút sa nadýchnem. „To je teda debil!“

„Je to Tyler Bruce.“ Rachael pokrčí plecami. „Vždy to bol debil.“

5

Ak mám byť úprimná, musím uznať, že dopoludnie s Rachael a s Meghan na promenáde nebolo také zlé. Nestrávili priveľa času v jednom obchode, neutratili celé svoje vreckové za topánky a príjemne ma prekvapilo zistenie, že obe majú rady kávu. Prišla som na to vtedy, keď sme sa zastavili v malej minimalisticky zariadenej kaviarni za rohom ulice Santa Monica bulvár. Volala sa Rafinéria a podávali v nej najlepšie latte, aké som v poslednom čase mala.

Otec strčí hlavu do mojej izby a ôsmy raz sa ma spýta: „Naozaj nechceš ísť s nami?“

Práve si lakujem nechty na nohách zafírovomodrým lakom, ale na chvíľu prestanem a pozriem sa na otravnú ľudskú bytosť za mojím chrbtom. „Naozaj,“ potvrdím. „Stále sa necítim veľmi dobre.“ Skloním hlavu a vrátim sa k nechtom. Klamať vôbec neviem. Keď som bola malá, otcovi stačil jediný pohľad a vždy okamžite vedel, že nevravím pravdu. Dúfam, že tentoraz si to nevšimne.

„Keby si bola hladná, v chladničke je plno jedla.“

„Dobre,“ prikývnem a otec odíde.

Vyhýbať sa rodinnej večeri je možno nespoločenské, no už len predstava, že by som sobotňajší večer strávila so svojou novou rodinou, mi spôsobuje migrénu. Za posledné dve hodiny, čiže od môjho návratu z promenády, nerobil otec nič iné, len ma presviedčal, aby som sa zúčastnila na tejto strašidelnej udalosti. Jeho ponuku som neúnavne odmietala.

S čerstvo nalakovanými nechtami po sebe upracem a na bruškách prstov na nohách sa vyterigám z izby. Ella práve s hlavou vyvrátenou k poschodiu kričí, že odchádzajú. Začnem schádzať po schodoch, keď sa zo svojej izby vynorí Tyler.

Len čo si ma všimne, prižmúri oči a dlho na mňa hľadí. Na mňa a na moje tepláky. „Ty nejdeš?“

„A ty?“ odvrknem. Má na sebe tmavomodrú mikinu s kapucňou, ktorú si natiahol na hlavu. Z ľavého ucha mu visí slúchadlo.

„Mám domáce väzenie,“ odfrkne a začne si šúchať spánky. „Aká je tvoja výhovorka?“

„Je mi zle,“ zaklamem. Otočím sa a pokračujem v ceste, ale cítim ho tesne za sebou. „To je zvláštne. Napriek tomu, že máš domáce väzenie, nezabránilo ti to ísť do American Apparel,“ poznamenám pošepky ponad plece.

„Sklapni!“ sykne.

Kým zídem do haly, otec už je nachystaný pri dverách s Ellou po boku. Jamie a Chase vyzerajú unudení na smrť. V takom mladom veku musí byť oveľa ťažšie vyhovoriť sa z účasti na takých otrasných spoločenských udalostiach.

„Nebudeme dlho,“ oznámi Ella s pohľadom upretým na Tylera. Vyzerá to, akoby sa bála nechať ho doma samého. „Nech ti ani nenapadne odísť.“

„Mami, to by som si nedovolil,“ povie hlasom, z ktorého srší sarkazmus. S rukami prekríženými na hrudi sa oprie o stenu.

„Už môžeme ísť?“ opýta sa Chase. Som vďačná, že nemusím absolvovať to, čo čaká jeho. „Som hladný.“

„Áno, áno, poďme,“ popoženie ich otec. Otvorí dvere, Chaseovi a Jamiemu povie, aby nastúpili do auta, a súcitne sa na mňa usmeje. „Eden, dúfam, že budeš čo najskôr v poriadku.“

Usmejem sa. „Čaute.“

„Správaj sa slušne,“ varuje Ella Tylera. Stále sa tvári znepokojene, no nakoniec predsa len všetci odídu.

Sotva za sebou zatvoria dvere a v dome sa rozhostí zvláštne ticho, uvedomím si, že som zostala sama s tým hlupákom. Na celý večer. Otočím sa k nemu a zistím, že na mňa civie. „Ehm,“ odkašlem si.

„Ehm,“ napodobní ma hlasom, ktorý vôbec neznie ako môj.

„Ehm,“ odkašlem si znovu.

„Idem sa osprchovať,“ rozhodne sa. „Pravdaže, ak mi uhneš z cesty.“

Odstúpim nabok. Vrazí do mňa ako v predchádzajúci večer, ani čoby som bola len prekážka, ktorá mu stojí v ceste.

„Hulvát,“ zamumlem. Za štyridsaťosem hodín, ktoré tu som, mi nepovedal ani jedno milé slovo. Dokonca sa nezdá, že by sa vôbec vedel správať slušne. Som rada, že najbližších najmenej päť minút sa s ním nemusím rozprávať.

Znudene zamierim do obývačky a pohodlne sa usadím na pohovke. Nanešťastie, keď prídete do neznámeho mesta, kde nemáte nijakých priateľov, skončíte v sobotu večer v dokonalej obývacej izbe svojej nevlastnej rodiny a sledujete opakovanie reality show Kardashianky a ich rodina, lebo jediná vec, ktorú môžete robiť, keď vám lezie na nervy váš život, je dívať sa na život niekoho iného. Keby sa Amelia dozvedela, že som to pozerala, pravdepodobne by ma zabila. Niežeby sa mi tá šou páčila. No, možno trochu, to jej však nikdy nepoviem.

V čase, ktorý trávim sledovaním televízie, bombardujem mamu niekoľkými esemeskami, v ktorých jej píšem iba sťažnosti na otca. S každou bez výhrad súhlasí.

Práve hľadím na mobil, keď sa z haly ozve ženský hlas. „Haló?“ Vchodové dvere sa s cvaknutím zatvoria. Stuhnem a vypnem televízor. Ella to určite nie je. Od ich odchodu ešte neuplynula ani polhodina a pochybujem, že za ten čas stihli zjesť viac ako predjedlo.

„Haló?“ zavolám.

„Kto to, dopekla, je?“ vybuchne ten hlas a vystraší ma tak, že sa skryjem za pohovku. Žena prudko otvorí dvere do obývačky a s pevne zovretými perami vojde dovnútra. Je to Tiffani. Len čo ma zbadá, uľahčene si vydýchne. „Prepáč, myslela som si…“

„Čo si si myslela?“ zaujímam sa, zatiaľ čo na ňu bezvýrazne hľadím.

„Nič,“ vyhŕkne. „Kde je Tyler?“

V tom okamihu sa o ňu prestanem zaujímať. Otočím sa naspäť k televízoru, znova ho zapnem a pokračujem v sledovaní epizódy. „Nevidela som ho odvtedy, čo povedal, že ide do sprchy.“

„Vďaka,“ odvetí a vyjde z obývačky. Započúvam sa do zvuku jej krokov. Vybehne po schodoch, akoby jej to tu patrilo. Nenápadne stíšim zvuk a vyčkávam. Áno, chystám sa ich tajne počúvať.

Asi tri minúty sa nič nedeje, no potom sú ich hlasy čoraz intenzívnejšie, lebo schádzajú po schodoch. Chrbát ruky si pritisnem k ústam a zvedavo hľadím k dverám.

„Upokoj sa,“ napomína ju Tyler. „Chystal som sa za tebou ísť asi o hodinu, ako si vravela.“

„A prečo si mi nedvíhal telefón?“ sťažuje sa Tiffani.

„Mal som nahlas pustenú hudbu a nepočul som ho zvoniť.“ Zastanú v hale. Tyler si všimne, že ich cez otvorené dvere pozorujem. „Dočerta, aký problém máš ty?“

„Ježiš,“ hlesnem.

Tiffani nesúhlasne potrasie hlavou. Núti ma to zamyslieť sa nad tým, ako s ním vychádza. „Zmĺkni, Tyler.“

„Ako chceš,“ zamrmle, prísne sa zamračí a otočí sa ku mne chrbtom. „Vypadnime odtiaľto.“

„Vlastne…“ Tiffani sa odmlčí a našpúli dolnú peru. Pozrie sa naňho spod prižmúrených mihalníc.

Tylera jej samoľúby pohľad ešte väčšmi vytočí. „Čo zas?“

Tiffani vojde do obývačky a postaví sa pred televízor. Najradšej by som jej niečo povedala, ibaže ešte sa tu necítim tak doma, aby som sa dokázala hádať s cudzími ľuďmi.

„Mám nový plán,“ oznámi. Všimnem si, že lieta pohľadom medzi mnou a Tylerom. Som zvedavá, čo má za lubom. Jej slová nás oboch prekvapia.

„Austin sa v poslednej chvíli rozhodol, že usporiada večierok. Ideme tam. Aj ty, Eden,“ dokončí s očami upretými na mňa. „Si Eden, však? Nevyzeráš ako večierkový typ, ale Rachael povedala, že ťa musím vziať so sebou. Takže poď.“

„Počkať!“ vybuchne Tyler, zvraští čelo, prejde k nej a tlmeným hlasom jej zašomre do ucha: „Myslel som si, že pôjdeme k tebe. Veď vieš…“ Keďže nerozpráva dostatočne potichu, všetko počujem a ľahko si domyslím, čo mali v úmysle.

„Zmena plánu,“ zašepká Tiffani. Zopne ruky, obíde okolo neho a zvýši hlas. „Fajn, takže ideš s nami, Eden. Aj ty, Tyler. Ideš a pre zmenu sa neopiješ.“

„Doriti!“

„Rachael a Meghan sú u mňa a pripravujú sa. Tak šup, ideme!“ Zo zadného vrecka na nohaviciach vytiahne kľúče od auta a zamieri k dverám, no môj hlas ju zastaví.

„Počkaj, musím sa prezliecť!“ Vyskočím na nohy a pozriem sa na plafón. Možno budem mať šťastie a zrúti sa na mňa. „Daj mi päť minút, aby som na seba niečo hodila.“ Uvažujem, čo ma núti zotrvať v tejto príšernej situácii, ibaže z nejakého neznámeho dôvodu neviem odmietnuť.

Tiffani sa rozosmeje, vystrie ku mne ruku a pritiahne ma k sebe. Keď znovu prehovorí, v jej hlase znie súcit. „Môžeš si niečo požičať u mňa. Teraz už poďme. O dve hodiny musíme byť na večierku.“ Pustí ma, otočí sa a vyjde von. Tyler skočí predo mňa a tiež zamieri k dverám.

„Myslela som si, že máš domáce väzenie,“ zašomrem.

Otočí sa, chvíľu na mňa bez žmurknutia hľadí a škľabí sa spôsobom, ktorý nie je ani trochu priateľský. „Myslel som si, že je ti zle.“

To mi zatvorí ústa.

Cestou k domu, v ktorom býva Tiffani, sa ma zmocní úzkosť. Darí sa mi myslieť len na jedinú vec. Neoholila som si nohy. Táto skutočnosť ma mučí celých desať minút, čo trčím na maličkom zadnom sedadle športového auta s kolenami pritlačenými k hrudi, lebo Tyler sebecky posunul svoje sedadlo čo najviac dozadu. Ani jeden z nich sa so mnou nebaví. Niežeby mi to prekážalo. Preberajú školské klebety, najmä to, že Evan Myers a Nicole Martinezová, nech už sú ktokoľvek, sa pravdepodobne rozišli.

Tiffani býva v dome na okraji štvrte, ktorý stojí na obrovskom pozemku. Dom je postavený z mramoru a veľkosťou akoby naznačoval, že Tiffani by mohla mať vlastnú komornú. Keď však zastavíme a vojdeme dovnútra, zistím, že tu nijaké služobníctvo nie je. Je to obyčajný dom, akurát postavený z drahého materiálu.

„Tvoja mama nie je doma, však?“ opýta sa Tyler. Jeho pôvodný úmysel je teraz ešte jasnejší.

„Áno,“ prikývne Tiffani. „V kuchyni je pivo. Vezmi si, ale neprežeň to.“ Uprie naňho varovný pohľad. Zhora duní hudba. Tiffani ma schmatne za ruku a ťahá ma tým smerom. Vyjdeme po schodisku – samozrejme, mramorovom – a Tiffani zakričí ponad zábradlie: „Nezdržíme sa dlho!“

„Tiffani?“ Z miestnosti na konci dlhej chodby zaznie Rachaelin hlas. V tom istom okamihu stíchne hudba.

„Som naspäť!“ Tiffani zatlačí do zatvorených dverí a vtancuje dovnútra. Vlečiem sa za ňou.

„Eden!“ Rachael napriek tomu, že práve češe Meghan, mi okamžite vyskočí v ústrety, široko sa usmeje a zamáva na mňa kulmou. „Prišla si!“

V skutočnosti som nemala možnosť neprísť, pomyslím si. „Ste si isté, že na ten večierok môžem ísť?“

„Asi áno,“ odvetí Tiffani. Neznie to presvedčivo. Zamieri ku skrini – alebo skôr ku klenutému priechodu do časti izby, ktorá preteká oblečením – a pozrie sa na mňa. „Rachael mi povedala, že si tu len na leto. Je to pravda?“

„Áno.“

„Takže by si si ten pobyt mala primerane užiť, nemyslíš?“

„Má pravdu,“ komentuje Meghan zo svojho miesta na podlahe, kde sedí v hodvábnom župane a s vlasmi natočenými len z troch štvrtín. „Postaráme sa o to, aby toto leto nebolo nafigu.“

Neskoro! Už je.

„Poď si vybrať, čo si oblečieš,“ zapiští Tiffani, ale jej nadšenie mi pripadá falošné. „Odporúčam niečo čierne. Čierne alebo červené. To ti pristane. A niečo tesné. Moment! Počkať! Meghan, ty si berieš červené šaty, však? Tak dobre. Niečo čierne a tesné. Poď, voľačo vyberieme.“ Napriek tomu, že ma práve vyzvala, aby som si niečo vybrala, podá mi jedny šaty, skôr ako sa stihnem rozhliadnuť. No vzápätí mi ich vytrhne z rúk. „Hm, tieto by ti asi boli pritesné,“ zamumle, keď si ma premeria od hlavy po päty. Pod jej skúmavým pohľadom sa nervózne pomrvím. Naznačuje vari, že som tučná?

Chcela by som veriť, že to nebolo úmyselné, že to nemyslela tak, ako to vyznelo, no napriek tomu ma to zabolí. Zo všetkých síl sa snažím pustiť to z hlavy, ibaže už je neskoro. Zatiaľ čo Tiffani mi do náručia vkladá nové a nové šaty a čosi šveholí s rovnakým falošným nadšením, jej slová mi v hlave bzučia stále dookola, nekonečne a mučivo. Pokúšam sa nadýchnuť. Usilujem sa oklamať samu seba a veriť, že sa mýli.

S hromadou oblečenia v rukách, so samými čiernymi šatami, ma nechá, aby som sa pripravila. Začnem vlasmi. Rozpustím si ich a požičanou žehličkou si ich narovnám. Meghan sa ponúkne, že mi urobí mejkap. Tiffani nájde pár sandálikov na ihličkových podpätkoch, ktoré sa hodia k šatám, ktoré mi dala. Žiaľ, máme rovnakú veľkosť nohy. Keď nastane čas na oblečenie šiat, priznám sa Rachael, že som si neoholila nohy. Po krátkom výbuchu smiechu ma pošle do obrovskej a veľkolepej Tiffaninej kúpeľne a ukáže mi, kde nájdem jednorazové žiletky.

Práve som skončila a navliekam si šaty – veľmi, veľmi tesné šaty, čo mi ešte väčšmi zhorší náladu –, keď do Tiffaninej izby vojde Tyler. Aj ja sa vrátim do izby a zistím, že dievčatá sú už oblečené a pripravené vyraziť. Navzdory tomu, že Tiffani, Rachael aj Meghan majú na sebe rovnako tesné oblečenie ako ja, cítim sa hrozne nepríjemne. Vnímam, ako mi šaty obopínajú každý centimeter tela.

„Môžeme konečne ísť?“ opýta sa očividne znudený Tyler. Čakal na nás vyše dvoch hodín a jedinú spoločnosť mu robilo pivo, čo sa teraz prejavuje jeho trochu neistým postojom. „Dean a Jake sú už tam.“

„Vyzerám dobre?“ opýta sa Tiffani a pomaly sa otočí okolo svojej osi, aby si ju mohol poriadne obzrieť. Jej šaty sú biele, a hoci sú veľmi tesné a krátke, vyzerá v nich nesmierne elegantne.

„Zlato, veľmi ti to pristane,“ zamumle Tyler. Posledný raz si odpije z piva, fľašu položí na bielizník a pristúpi k nej. „Si neskutočne sexi.“ Objíme ju okolo pása a pritiahne si ju. Akoby s nimi v miestnosti neboli ďalší traja ľudia, svojimi perami narazí do jej úst tak silno, že ju to určite muselo bolieť. Jednou rukou jej začne hladkať zadok, druhou, ktorú jej položil na bedrá, si ju tisne k sebe. Tiffani ani nenapadne odtiahnuť sa.

Vrhnem na Rachael znechutený pohľad a prevrátim oči. Opäť počujem len otrasné mľaskavé zvuky. Pokiaľ ide o prejavovanie citov na verejnosti, Tyler a Tiffani mi pripadajú ako najhorší pár na svete. „Ako často toto robia?“ opýtam sa tlmeným hlasom, lebo nechcem druhý raz v ten istý deň prerušiť ich intímnu chvíľu.

Rachael potrasie hlavou, zdá sa mi, že je to súcitné gesto. „Stále.“

Pozriem sa na ten párik. Nevyzerá to, že by sa chystali v najbližšom čase skončiť, dokonca ani vtedy, keď ich Meghan odstrčí nabok, aby mohla prejsť. Sú takí zaujatí jeden druhým, že neinformovaný človek by mohol usudzovať, že sa nevideli najmenej tri roky.

Tyler je možno otravný, Tiffani je možno neokrôchaná a ja som možno bucľatá, ale aspoň sa moje šaty okolo mňa neovíjajú ako tí dvaja okolo seba navzájom.

6

Chvíľu po ôsmej nás Meghan vezme na večierok, ktorého sa bojím tak veľmi, že to ani neviem opísať. Ľutujem, že som nešla s otcom a s Ellou na rodinnú večeru. Až taký mám z toho večierka strach. Napchávať sa predraženým jedlom by bolo rozhodne lepšie, ako piť lacný alkohol.

Natlačíme sa do striebornej Toyoty Corolly. Tma začína prenikať cez svetlo zapadajúceho slnka takým nádherným spôsobom, že kým do mňa Rachael neštuchne, aby som sa pohla, stojím a dívam sa na ulicu, ktorá vedie k horizontu. Neochotne vleziem na zadné sedadlo. Tyler sedí v strede medzi Tiffani a mnou, na kolenách má pivo a pri nohách fľašu vodky. V aute ma takmer zrazí na kolená šialená kombinácia telových vôní, parfumov a Tylerovej kolínskej vody, a to sa ešte nezmieňujem o hudbe, ktorá je zo sekundy na sekundu hlasnejšia. Auto sa odlepí od obrubníka a vyrazí vpred. Našťastie bezpečnou rýchlosťou. Meghan sa stuhnuto krčí za volantom a nevydá ani hláska. Ani čoby mala panický strach z akéhokoľvek vyrušenia, takže zatiaľ čo sa naplno sústredí na cestu pred sebou, Rachael a Tiffani sa starajú o všetku konverzáciu.

„Ak tam bude Molly Jeffersonová, prisahám, že odídem,“ oznámi Rachael bez toho, aby odtrhla oči od mobilu. Neuveriteľne rýchlo píše, prsty sa jej pohybujú tak svižne, že ich sotva stíham sledovať.

„Čo by tam tá úbožiačka robila?“ Tiffani vybuchne do smiechu a prstami si začne upravovať účes, kým s ním nie je úplne spokojná. „Austin je šplhúň, ale aspoň má úroveň. Nijakých úbožiakov nepozval.“ Na okamih sa nahne dopredu, cez Tylera sa pozrie na mňa a usmeje sa, no vzápätí sa zase pohodlne oprie o operadlo.

Ideme cez celé mesto. Po chvíli sa nenápadne pozriem doľava. Tyler má ruky prekrížené cez prsia, na tvári má napätý výraz, oči upiera na ručnú brzdu. Nezdá sa, že by sa cítil veľmi pohodlne. Určite zaregistroval, že sa naňho dívam, lebo po mne hodí pohľadom a rovnako rýchlo oči odvráti. Radšej sa teda celým telom nakloním k oknu a pozorujem okolitú výstavbu. Môj pocit trápnosti to však nezmenší. Každú chvíľu na sebe cítim Tylerove oči, ale vždy keď sa naňho pozriem, už hľadí opačným smerom.

„A čo Sabine? Sabine…“ Rachael zdvihne oči od mobilu, ukazovák si priloží k perám a na okamih sa zamyslí. Otočí sa na sedadle a ponad opierku na hlavu zažmurká na Tiffani. „Vieš, koho mám na mysli, však? Tú babu, ktorá je tu na výmennom študijnom pobyte z Nemecka.“

„Myslíš dievča, ktoré obsadilo moje miesto na španielčine? To je Sabine Baumannová.“

„Áno!“ zjačí Rachael a hodí sa naspäť na sedadlo. „Dúfam, že tam nebude ani ona. Vždy zíza na Trevora.“

„Aj na teba, Tyler,“ dodá Tiffani. Cítim, ako Tyler pokrčí plecami, ale je viac než zrejmé, že tá Sabine nie je Tiffanina kamarátka. Tiffani zovrie pery a pritisne sa k nemu.

Obe ďalej preberajú zoznam prípadných hostí na večierku, zatiaľ čo my ostatní k ich rozhovoru ničím neprispievame. Meghan preto, lebo sa usiluje nezabiť nás, Tyler preto, lebo je zaneprázdnený civením do prázdna, a ja preto, lebo ma to nezaujíma.

Po pätnástich minútach jazdy, upravovania účesov a uštipačných poznámok dorazíme na večierok, ktorý už je v plnom prúde. Niekoľkí ľudia postávajú pred domom a ďalší ešte prichádzajú. Len čo vystúpime z auta, ktoré sa Meghan podarilo vtlačiť medzi otlčený nákladiak a kabriolet, ohluší nás hudba, ktorá buráca z domu. Každý z auta vezme niečo na pitie. Mne zostane ľadový čaj s obsahom alkoholu a fľaša vodky, takže si zrazu pripadám ako alkoholik. Stavím sa, že susedia nás pozorujú cez žalúzie, pripravení zavolať na políciu. Každému musí byť na prvý pohľad jasné, že ešte nemáme dvadsaťjeden. Nechápem, kde Tiffani, Meghan a Rachael toto všetko zohnali, no ako každý iný tínedžer v tejto krajine, aj ony zrejme majú svoje zdroje. Vždy sa nájdu nejaké cestičky.

„Hej, Tyler!“ zreve ktosi z opačnej strany trávnika. Nízky chalan s nakrátko ostrihanými vlasmi a fľašou piva v ruke príde bližšie a pozdraví sa s Tylerom. „Som rád, že si prišiel.“

„Ahoj,“ povie Tyler. Hlavou kývne k debničke piva, ktorú nesie pod pazuchou. „Do kuchyne?“

„Áno,“ usmeje sa chalan a prstom ukáže na dom. „Hoď to tam a príď za nami.“ Tyler neistým krokom zmizne vnútri a cestou sa pozdraví s množstvom ľudí.

„Ahoj, Austin!“ pozdraví Tiffani toho istého chalana, zrejme hostiteľa večierka. S Rachael a Meghan po boku sa držím tesne za ňou. Nemôžem si pomôcť, ale každou bunkou tela cítim, že sem nepatrím. Nikoho tu nepoznám, a predsa som tu a modlím sa, aby si nikto nevšimol, že sa medzi nich votrel cudzinec.

„Dievčatá, prajem príjemnú zábavu,“ zaželá nám Austin. V jeho hlase je toľko chlipnosti, že k nemu okamžite pocítim odpor. „Pekné šaty.“

„Viem,“ uškrnie sa Tiffani. Natočí hlavu, aby si videla na zadok, a zahryzne si do pery. Všimnem si to. „Mimochodom, prišla aj Eden.“

„Eden?“ Austin sa pozrie na ňu, nato preskočí očami z Rachael na Meghan a nakoniec skončí pri mne. „Prišla si bez pozvania na môj večierok?“

Skôr než stihnem zomrieť od hanby, Tiffani urobí krok vpred a dlaň mu položí na hruď. Nakloní sa k nemu a pošepká mu do ucha: „Eden je Tylerova nevlastná sestra.“ Potom sa odtiahne a prísne sa naňho pozrie. „Určite nechceš, aby sa na teba nahneval. Takže…“

Austinov výraz sa okamžite zmení. Kúsok cúvne, prestane zazerať a nasadí široký úsmev. „Vitaj na mojom večierku! Zabávaj sa alebo choď domov.“ Ruku s pivom zdvihne k oblohe, zapíska a odíde.

„Počula si ho,“ pokrčí plecami Rachael. Odskrutkuje uzáver vodky, ktorú drží v ruke, a bez toho, aby sa jej na tvári pohol čo len jediný sval, si poriadne odpije. Som presvedčená, že to robí často. „Tak sa teda bavme!“

Obloha je čoraz temnejšia. Tiffani nás odvedie dovnútra. Vtedy si uvedomím, že je alfa samicou tohto tria. Vodkyňa troch kamarátok a jednej pijavice z Portlandu. Hneď po myšlienke, že som pijavica, prichádza aj pocit úzkosti, nepokoja a vedomia, že tu nie som vítaná.

Dom je preplnený. Od steny po stenu sa tlačia ľudia a debny s pivom a je tu hrozne horúco. Hudba je pustená nahlas a zásoby alkoholu sa zdajú nekonečné. Väčšina ľudí je už pripitá, ak nie úplne na mol. Iba niekoľkí sa ešte držia pevne na nohách. Kým si prerazíme cestu do kuchyne, Tyler už odtiaľ dávno odišiel. Jeho debna s pivom leží medzi obrovskou kolekciou alkoholu, ktorá pokrýva stôl a každučký kúsok kuchynskej linky. Na podlahe sa povaľujú poháre. Opatrne ich obídem a balík alkoholického čaju a fľašu vodky položím na kraj stola.

„Prepáč, Rachael,“ ozve sa za nami mužský hlas. Obzriem sa a uvidím chalana, ktorý moju novú kamarátku objal okolo pása a odtiahol nabok. „Uvažoval som, či sa tu objavíš.“

„Trevor!“ Rachael ho nadšene objíme a letmo ho pobozká na pery.

Trevor sa jej vymaní z náručia a vezme si zo stola pivo, zatiaľ čo Rachael naňho hľadí ako trojročné dieťa na šteniatko.

„Priateľ?“ pohybom pier sa opýtam Meghan, ktorá pokrúti hlavou.

„Uvidíme sa neskôr, dievčatá!“ zavreští Rachael, hoci stále stojí vedľa nás. „Eden, prajem príjemnú zábavu!“ Vzápätí odídu z kuchyne. Trevor s pivom, Rachael s fľašou vodky.

„Rachael je hrozne povrchná,“ komentuje jej správanie Tiffani, ktorá je k nám otočená chrbtom, lebo pripravuje dva čisté poháre. „Od okamihu, čo sa objavila u mňa doma, popíja.“ To je pravda, lebo keď sme sa chystali na večierok, Rachael sa každú chvíľu vytratila do kuchyne. Pravdaže, až doteraz som si myslela, že chodila na záchod.

Sledujem, ako Tiffani nalieva do pohárov tequilu. „Čo je ten Trevor zač?“ opýtam sa.

„Len večierková známosť,“ odvetí monotónnym hlasom, akoby o nič nešlo. „Oblizujú sa na každom večierku, ale to je všetko. Fajn, toto je pre teba.“ Otočí sa a s perami roztiahnutými do širokého úsmevu mi podá pohár tequily. Hľadám pomoc u Meghan, ktorá len pokrčí plecami a ukáže mi kľúče od auta.

Tequilu som už niekoľko ráz ochutnala so svojou malou skupinou priateľov doma v Portlande, no okrem toho, že mi v ústach zanechala kyslú a horkú pachuť, na mňa nijako nezapôsobila. „Aha,“ hlesnem a nedôverčivo si premeriam pohár. Je plný až po okraj. Kútikom oka zbadám, ako si Tiffani oblizne chrbát ruky. „Ach!“

Meghan sa rozosmeje a zagúľa očami. Natiahne sa k soľničke, ktorá stojí na kuchynskej linke, a podá ju Tiffani. „Už si to niekedy pila?“

„Tequilu?“ ubezpečujem sa.

„Už si niekedy pila tequilu správne?“ opraví sa a nadvihne obočie. „Veď vieš, s limetou a so všetkým, čo k tomu patrí.“

„Hm,“ zafuním. Doma pijeme len pivo a rum. „Naše večierky nie sú také…“

„Úžasné?“ uškrnie sa Tiffani. Na obliznuté miesto na ruke si nasype trochu soli. „Keď sa vrátiš domov, môžeš ich to naučiť. Teraz si oblizni chrbát ruky medzi palcom a ukazovákom.“

Cítim sa trápne. Ako študentka prvého ročníka, keď som bola terčom posmechu starších skúsenejších spolužiakov. Lenže toto nie je stredná škola a moje nové kamarátky nie sú študentky. Toto je večierok a ony presne vedia, čo treba robiť a čo treba vravieť, aby sem zapadli. Na rozdiel od nich nemám o ničom ani tušenia. „Fajn,“ vzdychnem a obliznem si ruku. Pripadám si smiešne a začínam uvažovať nad tým, či už sú otec s Ellou doma.

„Teraz soľ.“ Tiffani mi podá soľničku. Napodobním ju a trochu soli si nasypem na obliznutú pokožku. Zachytí sa tam. „Super, niekde tu musia byť limety.“

„Sú tam,“ rozosmeje sa Meghan a ukáže na košík s limetami, ktoré sú tu zrejme práve na tento účel. Mimochodom, limety nemám rada.

Tiffani si plesne dlaňou po čele. „Ešte som nemala ani pohárik a už som slepá! Eden, vezmi si kúsok a podrž ho v ruke, na ktorej máš soľ.“

Poslúchnem a všetko urobím podľa jej inštrukcií. Chytím limetu medzi palec a ukazovák a pozriem sa na Tiffani. Chcem počuť, ako mám pokračovať. „A teraz?“

„Soľ, tequila, limeta,“ odvetí namiesto nej Meghan. Ustúpi dozadu, aby na nás mala výhľad, a len čo Tiffani kývne, začne skandovať: „Do toho, do toho, do toho!“

Spanikárim, no napriek tomu obliznem soľ a vyvrátim hlavu v snahe naliať si tequilu do hrdla. Napne ma na vracanie. Je to odporné a horké. Spomeniem si na limetu a zahryznem do nej. Je taká kyslá, že zvraštím tvár, ale časť šťavy mi stečie po brade. Vrhnem sa k drezu a väčšinu drinku vypľujem.

Toto doma rozhodne robiť nebudem!

„Vieš, čo sa hovorí?“ vycerí zuby Tiffani. Musím vyzerať hrozne, lebo mi rýchlo podá plechovku piva, akoby si myslela, že mi to zlepší chuť. „Jedna tequila, dve tequily, tri tequily, podlaha.“ Do kuchyne vojde niekoľko ľudí, aby si naplnili poháre, a Tiffani využije príležitosť na útek. „Idem pohľadať Tylera. Prajem príjemnú zábavu, dievčatá.“

Hudba začne zrazu hrať ešte hlasnejšie. Odráža sa od stien a zavrtáva sa mi do uší. Z toho intenzívneho dunenia ma začína bolieť hlava. Meghan ma chytí za ruku a odvlečie ma z kuchyne do veľkej – a prepchatej – obývačky. Cestou prehodí zopár slov s niekoľkými ľuďmi, ale nikto sa jej našťastie nespýta, prečo má po svojom boku takú úbožiačku.

Z protiľahlého konca miestnosti sa k nám blíži rozložitý chalan a Meghan okamžite prekričí hudbu. „Jake!“

„Ahoj, Megh!“ pozdraví ju Jake. Má oblečené čierne tričko s veľkým nápisom vpredu, ktorý sa nenamáham prečítať, a nagélované blond vlasy mu trčia na všetky strany. „Kde sú Tiff a Rach?“ Jake, zdá sa, ľuďom rád skracuje mená.

„Rachael je s Trevorom,“ objasní mu Meghan a prevráti oči. Jake urobí to isté. „A Tiffani hľadá Tylera. Videl si ho niekde?“

Všimnem si, že Jakov výraz trochu stvrdne. „Hej,“ pripustí strnulo. „Robí si, čo sa mu zachce.“

Meghan sa na mňa nenápadne pozrie, zahryzne si do pery a pokračuje v rozhovore. „Kde je Dean?“

„Hľadal vás, dievčatá,“ usmeje sa Jake, napije sa piva a jeho črty sa opäť uvoľnia. Preglgne a pozrie sa na mňa. „Ktože je toto nové dievča?“

„Eden,“ odpovie Meghan, skôr ako stihnem zareagovať. Už viem, aké otázky budú nasledovať, preto na ne odpoviem, prv než mi ich Jake stihne položiť.

„Som Tylerova nevlastná sestra a prišla som sem na prázdniny.“

Jeho črty znova stvrdnú. Vrhne na Meghan nechápavý výraz, Meghan však pokrčí plecami. „Čože?“

„Idem skontrolovať Rachael,“ oznámi Meghan. „Musím sa ubezpečiť, že sa nedala nabúchať.“

„Nechceš im dať prezervatív?“ uškrnie sa Jake a rozpustilo zašmátra vo vrecku. Zachechce sa. Meghan sa zachichoce, upraví si vlasy a odíde. „Takže ty si nevlastná sestra Tylera Brucea?“

Najradšej by som pokrútila hlavou, ale to by som klamala, preto zamumlem: „Áno,“ a čo najrýchlejšie zmením tému. Opýtam sa ho na prvú vec, ktorá mi napadne. „Všetci budete po prázdninách štvrtáci?“

Nakloní hlavu. „Ty nie?“

„Idem ešte len do tretieho ročníka,“ odvetím ticho. Je to ďalší dôvod, že tu nemám čo robiť. Som tretiačka na večierku štvrtákov. Amelia mi to nikdy neuverí. V Portlande sa štvrtáci odmietajú baviť s ostatnými. Chalani sú pre nás príliš skvelí a baby sú priveľmi zaneprázdnené predstieraním, že sú dospelé. Takmer ani čoby verili, že sú nadradená rasa. Niečo ako Newyorčania.

„Odkiaľ si vravela, že si?“

Pozornosť zameriam opäť na Jaka. „Z Portlandu.“

„Z Portlandu v Maine?“

„Z Portlandu v Oregone,“ opravím ho. Jake si odpije z piva. Rozhostí sa medzi nami trápne ticho. „Mimochodom, kde je Tyler?“

Jake sa ešte raz napije a potom zdvihne obočie. „Záleží na tom?“

Áno, lebo chcem ísť domov a zhodou okolností bývame v tom istom dome. „Mala som mu priniesť pivo.“ Dúfam, že sa chytí.

Jake váha, ale nakoniec povie: „Je vzadu. Dávaj si pozor.“

„Vďaka.“ Rýchlo sa napijem zo svojej plechovky a vyjdem na chodbu. Zamierim do zadnej časti domu, no cestou sa musím predierať množstvom tiel. Tiel, ktoré nepatria ani Tiffani, ani Rachael a dokonca ani Meghan. A pritom by som teraz nesmierne ocenila ich prítomnosť. Zostala som opustená uprostred davu cudzích ľudí, v cudzom meste. Vôbec sa mi to nepáči.

Na konci chodby sú otvorené dvere, cez ktoré ľudia vchádzajú dovnútra a vychádzajú von, a tak cez ne prekĺznem do záhrady a plechovku piva položím na stôl. Pri plote vracia nejaký chalan. Kúsok od neho sa na trávnik zrútila dievčina, ktorá zrejme stratila vedomie. Uvažujem, že jej pôjdem pomôcť, keď vtom moju pozornosť upúta výbuch smiechu, ktorý vychádza z kôlne v kúte záhrady. Znie to ako smiech niekoľkých chalanov, takže pozbieram odvahu a poberiem sa tam. Keby som to neurobila, určite by som na tomto večierku zostala trčať až do nejakej nekresťanskej rannej hodiny.

Ako sa blížim, vo vzduchu zacítim dym. Kôlňa nemá okno a dvere sú zatvorené, preto stlačím kľučku a otvorím ich dokorán. Okamžite mi udrie do nosa intenzívna vôňa marihuany. Ako dym okolo mňa uniká do okolitého nočného vzduchu, vháňa mi do očí slzy. Dlaň si priložím k perám a rozkašlem sa. Hneď nato pevne zažmúrim oči a o krok cúvnem.

„To je marihuana?“ vyhŕknem.

„Nie, to je cukrová vata,“ zavrčí ktosi. Ocitnem sa zoči-voči štyrom naštvaným chalanom. Jeden z nich je Tyler. V ruke drží cigaretu, ktorú sa pokúša schovať za nohu, ale veľmi mu to nepomôže. Stále ju vidím, rovnako ako paniku v jeho očiach a znepokojenie na jeho tvári. „To myslíš vážne?“ opýtam sa neveriacky.

„Kamoš, odveď tú sliepku,“ zamumle ktosi. Netuším, ktorý z tých troch to povedal. Pravdupovediac, je mi to jedno. Nedokážem totiž odtrhnúť oči od Tylera. „Samozrejme, ak sa k nám nechce pridať a robiť nám spoločnosť.“

„Brácho,“ povie Tyler roztraseným hlasom a nervózne sa usmeje. Oči sa mu lesknú a zreničky má rozšírené. „Naozaj ju tu chceš?“

Ozve sa ďalší smiech, no Tyler sa k všeobecnému rehotu a pokašliavaniu nepridá. Len si hryzie pery, blúdi pohľadom medzi mnou a svojimi kamarátmi a zrejme uvažuje, ako má túto situáciu vyriešiť. Na začiatok by sa napríklad mohol zbaviť toho džointu, ktorý stále drží v ruke.

„Kto to, dočerta, je?“ opýta sa ten istý chalan. Keď vydýchne, zahalí ma ďalší dym, ktorý rozoženiem mávaním rukou. „Vari ju nikto nenaučil, ako sa má správať?“ Prižmúrim oči v snahe vidieť cez pomaly sa rozplývajúci stĺpec dymu a konečne zbadám krvou podliate oči, ktoré sa na mňa usilovne sústredia. Čierny chalan, ktorému oči patria, sa škľabí. „Nevyrušuj, zlatko, a vypadni odtiaľto, doriti! Alebo si si prišla zahúliť?“ Urobí krok vpred a ponúkne mi horiacu cigaretu. Je už takmer vyhorená, ale napriek tomu mi ju podáva.

Tyler rýchlo skočí medzi mňa a podávanú cigaretu, akoby predpokladal, že sa ju chystám prijať. Oblizne si ukazovák, uhasí svoj džoint a schová ho do vrecka. Potom sa vystrie a zlostne sa pozrie na chalana, ktorý stojí pred ním. „Čo to, dočerta, robíš?“ opýta sa a hlavou kývne na cigaretu, ktorú týpek drží v ruke. „No tak, Clayton, stratil si rozum?“

Clayton si strčí cigaretu do úst, potiahne si a potom vyfúkne dym do Tylerovej tváre. „Ponúknuť jej, aby si s nami zafajčila, je prejav zdravého rozumu. Volá sa to dobré spôsoby. Bolo by neslušné neponúknuť jej to,“ vysvetľuje. Pozrie sa na mňa ponad Tylerovo plece. „Mám pravdu, nové dievča?“

Ďalší dvaja chalani potlačia smiech, ale v podstate nám už nevenujú pozornosť. Myslím si, že sú takí zhúlení, že ich to prestalo zaujímať. Postávajú vzadu, rehocú sa a škľabia. Ibaže Tylerovi evidentne nie je veľmi do smiechu.

„Kamarát, nechaj si tie reči,“ sykne. Urobí krok dozadu a vrazí do mňa, takže tiež musím o krok cúvnuť. „Nestojí o to. Veď sa na ňu pozri.“ Obzrie sa ponad plece na môj znechutený výraz a nakoniec na mňa hľadí oveľa dlhšie, než mi je príjemné. Dokonca aj po tom, čo Clayton začne zase rozprávať, Tyler zo mňa nespúšťa zrak.

„Dobre, máš pravdu,“ uzná Clayton. „Len ju odtiaľto dostaň preč. Prečo nám sem vôbec niekto lezie?“

„Aj mňa by to zaujímalo,“ zašomre Tyler a znenazdajky sa ku mne otočí. Úplne otrávená dymom sa naňho uškrniem a potrasiem hlavou. Zaujímalo by ma, či o tom Ella vie. Či si uvedomuje, že jej najstarší syn znova ušiel a fajčí tu marihuanu.

Tyler pristúpi o krok bližšie, no ako sa otáča, vrazí do niečoho päsťou. Pozrie sa, čo to bolo. Sledujem jeho pohľad. Je tam malý kovový stolík osvetlený miniatúrnou lampičkou. Chcem sa vrátiť pohľadom k Tylerovi, ale vtom si všimnem, čo je na stolíku. Leží tam zväzok dolárových bankoviek, niekoľko kreditných kariet a najmä niekoľko starostlivo pripravených čiar. Čiar z bieleho prášku.

„Panebože!“ hlesnem a niekoľko ráz čo najrýchlejšie zažmurkám, lebo netuším, či som omámená dymom, ktorého som sa práve nadýchala, alebo veľmi dobre vidím, čo tam skutočne je. „Panebože!“

„Kamarát, myslím to vážne, nežartujem.“ Je to znova Clayton. „Dostaň ju odtiaľto preč, skôr ako zavolá na políciu alebo vyvedie niečo podobné.“

„Hej, veď už idem!“ vyštekne Tyler, chytí ma za lakeť a jemne ma vystrčí z kôlne. Prekvapuje ma, že ide so mnou, presnejšie povedané, vlečie ma cez celú záhradu až na miesto, kde nás nemôže nikto počuť.

„Si neuveriteľný!“ zasipím a strasiem zo seba jeho ruku. „Kokaín? Tyler, myslíš to vážne?“

Tvári sa bezradne, akoby to bolo prvý raz, čo ho v tejto veci niekto konfrontuje, lebo si zaborí hlavu do dlaní a zastoná: „Toto miesto nie je pre teba vhodné,“ zazrie na mňa, keď si odtiahne ruky od tváre. Vopchá si ich do vreciek a kopne do trsu trávy. „Mala by si… mala by si sa vrátiť dovnútra.“

Zaškrípem zubmi. Ešte nikdy som nebola v takej situácii, takže si nie som istá, ako sa mám zachovať. Mám sa s ním o tom porozprávať? Mám zavolať Elle? Mám to oznámiť na polícii? Nakoniec sa rozhodnem, že jednoducho odídem. Srdce mi búši a krv vrie. Odstrčím ho z cesty. Z toho, čoho som sa práve stala svedkom, som od zlosti bez seba. Najradšej by som do niečoho kopla, zovretou päsťou buchla po stene alebo niekomu odtrhla nohy. Tak veľmi sa hnevám.

Tyler zamieri naspäť do kôlne. Neviem, čo natáral svojim kamarátom, ale z ničoho nič odtiaľ zaznie nehorázny rehot. Počujem, ako sa ozýva po celej záhrade, a núti ma zamyslieť sa nad tým, či sa nevysmievajú mne.

„Hej!“ okríkne ich ktosi a smiech okamžite stíchne. „Správate sa ako úbožiaci. Láskavo sa upokojte.“

„Sklapni, Dean!“ počujem Tylera, no ani mi nenapadne obzrieť sa. Som taká naštvaná, že už ho nechcem vidieť.

Vtom za sebou začujem kroky. Obzriem sa a zbadám, že ma dobieha akýsi chalan. „Ty si Dean?“

„Aj ja skúsim hádať a poviem, že si Tylerova nevlastná sestra,“ usmeje sa. Pozrie sa na mňa a prstami si prehrabne vlasy. „Si jediný človek, ktorého som tu ešte nikdy nevidel, a keďže Meghan sa zmienila, že na tomto večierku sa nachádza tajomná nevlastná sestra nášho kamaráta Tylera, tipujem, že si to ty. Tak čo, mám pravdu?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vieš, že ťa milujem?.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.