Unesená

Nataly Castle

Otevírám nejniternější brány vlastního svědomí… ne proto, abych se obhajovala, proč jsem to či ono v životě udělala tak nebo tak, ale pouze a jen proto, abych vás varovala. Abych varovala všechny, kdo jsou čistí, mladí, osamocení, kteří jsou slabí, ty, kteří jsou možnými oběťmi jich, těch agresivních manipulátorů, a jejich her s životy nás slabších.

***

Můj otec prý miloval hvězdy a matce po večerech vyprávěl pověsti a pohádky. Právě to bylo tím důvodem, proč jsem zrovna já dostala poetické jméno Galatea. Jejich výběr prý podpořil i rok objevení stejnojmenného měsíce, protože jak jsem v dětství ráda slýchala, můj otec právě roku 1989 při nočním pozorování hvězd na pláži zachránil z moře moji matku, topící se ve vlnách. Následovaly dlouhé romantické měsíce plné lásky a poznávání se. Moje matka byla krásná s jemnou tváří s holčičími rysy, měla dlouhé plavé vlasy a štíhlou postavu. Oba dva beznadějní volnomyšlenkáři se usadili na pobřeží v malém dřevěném přívěsu jen o dvou pokojích, kde si ve vší skromnosti spokojeně a klidně žili. Prý to byla láska jako z pohádky, možná ale bohužel právě ta jako z té pověsti o nymfě Galetee a jejím milenci Akidovi.

Jednou z večera, když se moje těhotná matka s otcem procházela městem, zastavila je partička opilých mladíků. Její postava ještě neprozrazovala čerstvé těhotenství. Opilé muže nenapadlo nic lepšího než se do nich pustit svými oplzlostmi. Oba zatáhli pod pohrůžkou nože do tmavé uličky vybíhající z hlavní ulice, kam jen lehce dopadalo světlo pouličních lamp. Mladíci matku tvrdě přirazili ke zdi a chystali se ji znásilnit. Otec se jim, ač neozbrojen, hrdinně postavil na odpor. Zasadili mu několik hlubokých bodnořezných ran, a když se bezvládně skácel k zemi, utekli. Otec zemřel téměř ihned.

Od té doby se matka městu vyhýbala a léta se tam neukázala. Porodila sama doma. Občas lovila ryby, sbírala a navlékala mušle, aby z nich tvořila zvonkohry a náhrdelníky, které si čas od času někdo koupil. Sama mě učila číst, psát, malovat a vůbec všechno, co sama uměla, nebo to, co pochytila od otce, když byli ještě spolu.

Naše skromné podmínky nám oběma vyhovovaly. Zřídkakdy jsem se potkávala s jinými dětmi, a tak po dlouhou dobu nebýval důvod chtít něco víc. Nosila dlouhé květované šaty a s ničím si dlouho nedělala hlavu. Imponovala mi její samostatnost a nespoutanost. Líbila se mi ta její soukromá vzpoura proti všem zásadám a pravidlům. Anarchie vlastního já, bez výčitek. Vždycky byla otevřená všemu a všem a nekompromisně upřímná.

Žila okamžikem, jak sama říkávala, tím, co se právě dělo. Snad proto nikdy neschovávala moje první kresby nebo dupačky. Nezatěžovala náš život zbytečnostmi nebo názory ostatních, ty se jí vůbec netýkaly. Nikdy v životě nechodila do práce. Její život patřil jen jí samotné. A tak jsme žily ve starším přívěsu jen z toho, co jsme si vypěstovaly na malé zahrádce, nebo z věcí, co ostatní vyhodili na nedalekou skládku. Sedávaly jsme spolu na lavičce na verandě zahalené do deky. A v úzkém objetí jsme sledovaly západ slunce. Políbila mě do vlasů a tiše do nich začala zaplétat houpavou melodii. Její něžný hlas se svojí zvonivou krásou rozléval do celé zátoky a nesl se tichou tmou do dálky. Rozvlnila se, a tím mě pobídla, abych se přidala. To byl náš jediný rituál. Rituál souznění.

I náš přívěs vypadal pohádkově, stejně jako poslepovaný dětský domeček ze stavebnice z barevných kostek. Na zdech byly nalepené různobarevné dlaždičky, aby dovnitř neprofukovalo děrami. Na zemi leželo pár koberečků upletených z hadrových proužků nastříhaných z oblečení, ze kterého jsem už vyrostla.

S ničím si moc nelámala hlavu. Dodnes ji vidím, jako by to bylo včera, jak v dlouhých bílých šatech s flirtovně spadlým ramínkem a s něžným úsměvem na své krásné tváři prochází okolo města. Vlasy jí zlehka dopadají na záda a muži se za ní otáčejí, ale ona se dívá jen na mě, jako by je ani nevnímala. V tu chvíli se cítím tolik šťastná, spokojená a hrdá, že ona, ta nejkrásnější žena na světě, je mou matkou, a patří jenom mně. Že je tou jedinou královnou celého pobřeží. Královnou tužeb všech mužů a důvodem k žárlivosti jejich žen. Tichou výčitkou jejich zoufale stereotypních životů. Přesto nežádoucí jizvou na dokonalém obraze jejich čtvrti.

Každý člověk si v sobě nosí takové to soukromé nejkrásnější místo na světě. Může to být místo nebo vzpomínka na někoho, možná i pocit vyvolaný známou vůní nebo navozený nějakou situací, místem nebo hudbou. Krásné klidné místo ve vlastním nitru, které nám nikdo nedokáže vzít ani pošpinit. Místo, kde se dá ukrýt před zlou nebo jen všední realitou. Tím mým bylo jedno místo u moře. Místo, na kterém jsem vyrůstala. Místo na pobřeží na samém kraji města. Malá veranda našeho přívěsu osvětlená barevnými papírovými lampiony. Tichounce šumící moře a hlasy ze sousedství vesele se bavících lidí u grilování. Vzduch prosycený čerstvě posečenou travou a jemná květinová vůně jejích nádherných dlouhatánských sluníčkových vlasů. Její jemná tvář se láskyplně tiskla k té mé a tichounce zpívala písničku do tmy. Moje krásná milovaná maminka. Nejkrásnější a nejlepší maminka na celém světě. Moje maminka.

***

Myslela jsem si, že když o tom nikdo neví, tak to nevadí. Že to vlastně není až taková lež, až takové prohřešení proti našemu životnímu stylu.

Myslela jsem, že nevadí, že se moje názory mění a oddalují těm jejím. Že to nevadí, když je to jen o trošičku, jen o malinko. Že chci víc než jíst z popelnic. Že chci vlastnit věci. Krásné věci, kterými se ostatní obklopovali. Chtěla jsem možná víc než jen malinkatý kousíček ráje, chtěla jsem i kousek jiného ráje, a proto jsem neviděla ten náš jediný čistý. Pomalu jsem se začala toulávat okolo města a později jsem se odvážila do nejbližší čtvrti.

Bylo mi něco okolo deseti let, když mi jeden starý muž z jednoho z těch čistě bílých domů skoro na kraji ulice nabídl peníze za úklid ve svém domě. Vždycky jednou za týden.

A tak jsem si mohla dovolit přinést domů čerstvé jídlo podle vlastní chuti, a přitom ho vydávat za nalezené po popelnicích a kontejnerech.

Nevím, jestli by to dopadlo jinak, kdybych tenkrát řekla „ne“. Ale co na tom, dneska už na tom nezáleží. Začínalo to vždycky téměř stejně. Skoro jako nějaký rituál. Zaklepala jsem na dveře. Otevřel a já vešla. Tiše za mnou zavřel. Peníze, které žmoulal v ruce, položil na ošoupaný stolek se zrcadlem v chodbě. Pohladil mě po vlasech a roztřesenou rukou mi rozčesával vlasy. Nakonec mi je svázal dozadu bílou mašlí. Potom mě vzal za ruku a odváděl mě do pokoje s velkou palmou, starou sedačkou a krabicovou televizí. Na vyválečkovaných zdech viselo pár obrazů nějakých lodí. Těžký koberec byl místy ohrnutý, a tak nabádal k opatrnosti. Uprostřed místnosti stál velký kulatý jídelní stůl jen se dvěma židlemi. Všude bylo cítit nepříjemně zatuchlo. Zatáhl závěsy a potemnělým pokojem se vrátil zpátky ke mně.

Odsunul židli a pomohl mi po ní vylézt na stůl a posadit se, abych nespadla. Nohy mi visely ze stolu dolů a houpaly se hravě vedle sebe sem a tam a otíraly se koleny o sebe. Snad pokaždé potom vyndal z horní kapsy flanelové košile kapesník a otřel si koutky úst. Vždycky mi to přišlo tak nechutné, že jsem před tím zavírala oči. Přesto jsem zůstala, jakoby z nějaké povinnosti. Díval se na mě jako dítě na vánoční stromeček. V těch okamžicích jsem se cítila takovým zvláštním způsobem výjimečně.

Odložil kapesník znovu do té samé kapsy. „Ty jsi taková pěkňoučká,“ řekl, položil svoje velké vrásčité dlaně na můj zadeček a přitáhl si mě blíž, skoro až na okraj stolu. Jeho svraštělé prsty přejely po mých stehnech a po vnitřní straně stoupaly výš a výš až pod sukni, a doširoka tlačily moje nohy od sebe. Až doputoval tam, kam chtěl. Rytmicky do mě šťouchal prstem a druhou rukou mi brnkal o droboučký hrbolek. Neustále drmolil, jak moc jsem krásná, malá a uzoučká, a to všechno dohromady ho přivádělo k uspokojení. Pro mě to bylo jen pár nepříjemných chvil. Od doby, kdy mi protrhl panenskou blánu, to příliš nebolelo. Bylo to jen nepříjemné.

Třásl se a vydával chroptivé zvuky, které chvílemi připomínaly prasečí zachrochtání. Potom se svalil do křesla a hlasitě oddychoval, jako po vyčerpávajícím běhu. Nakonec si mě zavolal k sobě, vzal si mě na klín a jako hodný dědeček mě hladil po vlasech a vyptával se, jestli se mi to líbilo. Nebylo to pro mě nijak příjemné. Opak býval pravdou. Ale já vždycky jen přikývla, snad proto, že to ode mě očekával, a jeho spokojenost byla podmíněná mým výdělkem.

Naučila jsem se to moc nevnímat. Většinou se snažil mi neubližovat a byl co možná nejopatrnější. Když to bylo moc nepříjemné, začala jsem si sama pro sebe v duchu zpívat jednoduchou písničku, která mi uvázla v paměti. A tak jsem dlouhé měsíce vydržela všechny jeho nápady na průzkum mého obnaženého těla.

Když skončil, galantně mi pomohl dolů. Rozpustil mi vlasy a mašli položil zase na ten stolek se zrcadlem v chodbě. Políbil mě na čelo a připomněl, že mám přijít zase za týden.

Tenkrát mi připadalo, že jsou to celkem snadno vydělané peníze. Sotva hodina, a tolik peněz. Horší bylo, když se rozmluvil. Říkal spousty klišé nebo vzpomínal, co dělal za mlada. To se návštěva mnohdy protáhla. Dodnes nechápu, že nikomu nepřišlo divné, že tam chodím. A co víc, jak to, že to nepřišlo divné nebo špatné mně samotné. Co se to jen se mnou stalo?

Trvalo to možná rok i víc, než se stala ta osudová chyba.

Jako jindy mi přišel otevřít dveře. Rozčesal mi vlasy, svázal je a zavedl mě do pokoje. Právě odcházel k oknu zatáhnout závěsy, když zazvonil telefon. Zastavil se a ohlédl se na mě. Na moment se zamyslel a pak přešel pokojem k televiznímu stolku, kde ležel starý černý telefon s kruhovým číselníkem, a zvedl sluchátko. Rozhovor netrval dlouho. Rychle domluvil a položil sluchátko. Přišel ke mně a začal se mi věnovat. Položil mě zády na desku stolu. Jeho velká tvář se zabořila do mého holého klína. Ucítila jsem vlhkost jeho slin. Prsty mě hladil po stehnech a dlaněmi je doširoka roztahoval. Jazykem proplouval mými intimními místečky a vousy mě nepříjemně škrábal na jemné kůži. Trvalo to jen chviličku, než se za oknem ozval ječivý ženský křik. Pustil mě a houpavým krokem chvátal zatemnit okno. Celou dobu přitom klel. Seskočila jsem ze stolu a urovnala si šaty.

Pak už to byla jen otázka hodin, kdy si pro mě domů přišli ze sociálky společně s policií, a odtrhli mě od ní. Za křiku, slz a šílené bolesti uvnitř mě odvedli z našeho dokonalého domova. Z našeho ráje. Od všeho, co jsem měla ráda. Z našeho kouzelného světa, kde se pohádky měnily ve skutečnost. Kde láska vždycky zvítězila a byla nám tím jediným zákonem. Od té jediné osoby, která mě bezpodmínečně milovala. Od všeho, co jsem znala a chtěla. Zkazila jsem to, všechno jsem zničila.

***

Zavřeli mě do velkého žlutého domu s bílými okny. Zavřeli mě do pokoje s dalšími dětmi. Dali mi jídlo, čisté oblečení a boty. Dali mi knihy, tužky a naučili mě číst a psát. Poslali mě do školy. Dali mi pravidla, příkazy, zákazy. Dali mi směr, dali mi příležitosti, ale nedali mi samostatnost, a nenechali mě žít si po svým. Všechno se kontrolovalo, úklid, osobní věci, oblečení, slova vycházející z úst. Nakonec mě naučili podřizovat se jejich pravidlům. Moje jméno Galatea pro mě bylo vším, vzpomínkou na matku i na náš domov, milé slůvko lahodící mi v uších, jenomže nikdo kolem dokola neznal ani řeckou mytologii o mořské nymfě, a už vůbec si nikdo nespojoval moje jméno s měsícem Neptunu. Tady jsem byla obyčejná zkrácená Tea. Holka z děcáku jako desítky jiných.

***

Tereza přišla do děcáku zhruba před dvěma lety. Byla to postavou silná brunetka, víc než o rok starší. Když jsem ji poprvý uviděla, měla do ruda zmalovaný nateklý obličej a vyražený přední zub. Říkala všem, že se nepohodla doma, až po pár týdnech z ní vypadlo, že ji nějakej prasák na ulici zatáhl do uličky a znásilnil. A protože její máma byla na drogách a táta v lapáku, tak ji z nemocnice odvezli rovnou do děcáku. Od tý doby jsme byly pořád spolu a docela dobře jsme si rozuměly. Šly jsme na stejnou školu a měly jsme stejně velký plány, jak naložit s životem. Denně jsme se do školy líčily. Bez make-upu bysme ani jedna nevystrčila nos z pokoje. Její krásná snědá polohispánská pleť krásně ladila s po lopatky zastřiženými tmavými hustými vlasy. Byla jen o kousek vyšší než já. Každé ráno jsme se snažily ladit svůj design, aby nás nikdo nemohl jen tak přejít pohledem. Tereza byla po celou dobu jako moje duševní dvojče. Byla pro každou šílenost. Nestyděla se na večírku u někoho ze spolužáků svlíct podprsenku, a vystavit tak všem na odiv svoje vnady, a koupat se v bazénu jen tak nahoře bez. Byla tolik sebevědomá, že i já, přestože jsem ji znala, jsem zírala nechápavě s otevřenou pusou, co všechno si kdy troufla. V domově i ve škole se zapsala jako nepoučitelná rebelka, co si nikdy od nikoho nenechá nic líbit. Když měla chuť, tak dlouze a chytře diskutovala, když se jí nechtělo, tak klidně zvedla prostředníček a odkráčela středem. Stopnutým kapesným za svoje nekonvenční chování se příliš netrápila. Chvilku po tom, co nastoupila do domova, mi prozradila, že občas jde s někým za prachy, přes nějakýho dávnýho kámoše z dřívějška.

Všechny peníze, co jsme měly, jsme dávaly dohromady. Já kapesný, ona to, co vydělala. Asi to finančně nebylo k ní úplně fér, ale Tereza to tak sama vymyslela. Potřebovaly jsme si udržet tu správnou image a nezapadnout v šedi děcáku a jejich charity hadrů. Obě jsme snily o tom samým a rozuměly jsme si i beze slov. Škola, super práce, bohatej chlap. Na kluky z domova jsme ani jedna nebrala. Jasně, pohrát si, flirtovat, ale nic víc. Pokukovaly jsme po starších mužích z vyšších kruhů, a aby se naše sny vyplnily, tak nás k nim měla vynést právě škola, a následně díky ní dobrá práce. Na pohádky o servírce a princi jsme ani jedna nevěřila.

***

Jeremy byl můj první opravdový kluk. První kluk, který mě nebral jako lacinou holku z chudinský čtvrti. Jeremy měl vždycky peníze tak akorát na oběd, ale jeho výhodou bylo, že hrál fotbal, a tak i když neoplýval penězi, měl docela dobře našlápnuto na hvězdnou kariéru, a díky tomu patřil k nejoblíbenějším klukům na střední.

Začali jsme se spolu bavit někdy po jeho úspěšném zápase, zrovna když jsem měla s Terezou službu na úklid v tělocvičně a šatnách. Jeremy vyběhl ze sprch jen tak ve spodním prádle do šatny, ve které jsem právě sbírala po zemi použité ručníky. Od té doby na mě čekával po škole a chodívali jsme se procházet do parku, kde mi tajně trhal květiny. Zamilovali jsme se do sebe a všichni po škole nás brali jako pár, který spolu vydrží až do svatby.

Po roce naplánoval romantické odpoledne u něj doma. Počítal s tím, že konečně proběhne náš první sex. Měl mě za netknutou pannu, a tak měl všechno dokonale připravené. V jeho pokoji na stolku stála čerstvá citronáda se skleničkama. Měl ustlanou postel a výjimečně měl uklizeno i na zemi.

Zpocenou dlaní mě pevně svíral za ruku a vedl mě nedočkavě k posteli. Dlouze se mi díval do očí, jako by si v nich chtěl číst, jak rychle může pokračovat, aby mě nevyděsil. Byl nervózní, vlhkými dlaněmi mi přejel po ramenou až na pevná dívčí prsa, která se rýsovala pod napnutým tričkem. Přimhouřil své tmavé sametové oči a začal mě líbat na krku. Zaklonila jsem hlavu a nechala jsem se unášet touhle chvílí něhy a touhy. Jeho dlaně mi zvedaly tričko a třely se svou lepivou vlhkostí o mou kůži. Polibky plynule dorazily k mým ústům.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Unesená.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.