Roman Bureš

Leon

Kalibr

Copyright © Roman Bureš, 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-7617-417-7

Mému skvělému synovi, který mi změnil život. Mé drahé ženě, která mě naučila být mužem.

I

Jsme ztraceni.

Víme to, ale nahlas to nikdo nepřizná. Mlčky stojíme na žhnoucích hradbách a slunce nás spaluje. Do tváře mě udeří horký vítr, který ze zátoky přináší zvuk praskajícího dřeva.

Proč jsem zůstával? Proč jsem neodvedl rodinu do bezpečí?

Ale kam? Kdo by přijímal hladové uprchlíky? Proč by to dělal?

Poslední loď je právě obsazována římskou pěchotou, proti jejíž železné přesile nemají otřesení Řekové šanci. Další poryv větru, další křik umírajících mužů.

Prodírám se ztichlým davem. Vyšli jsme si jako do divadla. Ženy přinesly koše s jídlem. Všichni upravení, usměvaví, plní vlasteneckého nadšení. Kdo by mohl ohrozit naši slavnou flotilu? Řím pro nás byl neuchopitelným pojmem; vzdáleným městem, které nemá u břehů Pontu co pohledávat. Pak začaly práskat katapulty a římské obrněné lodě potápěly naše slavné birémy, aniž by se jich vůbec dotkly.

Prodírám se ke schodišti, lidé mi vracejí nechápavé uslzené pohledy.

Procházím tichými ulicemi a pleskání mých sandálů se odráží od hliněných zdí. Dokonce i agora zeje prázdnotou.

Jako by už bylo město mrtvé. Můj dům září mezi ostatními novou fasádou. Jak jsem na něj byl hrdý! Jak jsem dohlížel na každičký detail stavby, na malíře fresek a pokladače mozaiky… Jak jsem byl hrdý na sebe.

Stále dokola mi zní hlavou: proč jsme se válce nevyhnuli? Ale jak, když pod našimi hradbami utábořil pontský král stotisícovou armádu? Hlasovali jsme pro válku. I já jsem pro ni hlasoval. Nechali jsme se oklamat. Královým charismatem, bohatstvím, jeho mužným hlasem plným řecké hrdosti.

A kde je Mithridatés teď?

Někdo říká, že ho Římané zahnali až do Arménie; někdo zase, že už byl zajat a jeho tělo bude vláčeno ulicemi Říma. Je to jedno, Hérakleia zůstala sama.

Otevírám marnotratně zdobené dveře. Jen ať sousedé vidí, jak se Leonovi daří!

Leonovi, který má nejen rychlé pěsti, ale také obchodnického génia!

Je mi ze sebe samého zle…

V ústrety mi pospíchá Duro. Stařičký ohnutý otrok, který se spíš již plete pod nohy, než aby byl prospěšný. Ale vychoval mě, a tak ho nechávám v domě dožít.

„Nepospíchej, dveře zavřu sám,“ beru starce kolem ramen. „Pomůžeš mi do zbroje.“

Stařec se na nic neptá. Jsem mu za to vděčný.

Ve dveřích čeká Klea, mladičká otrokyně, která měla být dalším důkazem mého čerstvě nabytého bohatství. Podává mi pohár chladivé vody. Ruce se jí chvějí a voda v poháru šplouchá.

„Paní na tebe čeká.“

Procházím atriem a vcházím do ženské části domu. Ariadné mě vítá hrdě vzpřímená, naši maličkou drží v náručí.

Oči však má rudé od pláče, špatné zprávy se šíří rychleji než stepní požár.

„Táto!“ vypískne Nikoláos.

Krabatím obličej do úsměvu. Chlapcovo tělíčko do mě narazí, jeho ruce se mi omotají kolem krku. Zvedám ho a tisknu k sobě. Ještě mu není pět, ale i on pochopil, že se děje něco osudového. Vdechuji jeho nevinnou vůni.

Dívám se přitom na Ariadné. Cítím, jak se mi slzy hrnou do očí.

„Počkej, válečníku, musím se pozdravit s maminkou.“

Pokládám ho na zem, pomalu a něžně, jako by se mohl rozbít. Ariadné se ke mně tiskne, pevně se mě chytá. Bořím obličej do jejích havraních vlasů.

„Prohráli jsme?“

Neodpovídám, nedokážu to vyslovit. Nakonec se zmohu alespoň na přikývnutí.

Od hradeb k nám doléhá zvuk rohu. Svolává muže k obraně města.

„Musím jít.“

Její křehká ruka mě však s překvapivou silou drží za týl.

„Co bude teď?“

„Ztratili jsme lodě, ale máme silné hradby,“ říkám první hloupost, která mě napadá. „Budou chtít vyjednávat.“

Jsem rád, že se můžu tisknout k její šíji. Že mi na očích nevidí, jak nestydatá je to lež.

Nakonec se ode mě odtahuje, její prsty přejíždějí po mém tolikrát rozbitém obličeji, po jizvách a zlomeném nose. Neslyšně mumlá požehnání.

Další zatroubení rohu. Vyprošťuji se z jejího sevření.

Spěchám do atria. Duro již zvedá kožený kyrys. Navlékám se do něj a stařec utahuje řemeny. Nasazuji si koženou čapku a do rukou beru prastarou korintskou přilbu. V naší rodině se dědí celá pokolení a prý pamatuje tažení Alexandra Velikého. Strkám do té bronzové masy hlavu. Zvedám kopí a těžký hoplítský štít.

Starý muž dělá znamení pro štěstí a šeptá Aréovo jméno.

Naposledy se dívám na Ariadné. Niko stojí vedle ní a znepokojeně si mě prohlíží.

„Kam jde táta?“ dívá se na matku s vážným výrazem.

„Brzy se vrátím. Zatím pohlídej maminku, ano?“ Vyrážím z domu. Neohlížím se, neunesl bych to.

II

Běžím a zbroj mě táhne k zemi. Lapám po dechu, kožený kyrys saje pot. Osm let uplynulo od okamžiku, kdy jsem se málem dotkl slávy. Až na jediného muže se mi tehdy v celém známém světě nikdo nevyrovnal. Ale ta doba je pryč. Zlenivěl jsem. Zpohodlněl. Příliš mnoho vína, příliš dobrého jídla, a tak tu teď funím jako v posledním tažení.

Z bočních ulic se ke mně přidávají další běžci. Zbroj řinčí a sandály pleskají. Jsme stádo supících býků, kteří se řítí k propasti. Z opačného směru pospíchají hloučky žen s dětmi a starci, kteří už neudrží moč, natož kopí. Tisknou se ke zdem domů; hoplíté, jejichž sláva pohasla před dvěma staletími, se řítí středem.

Vybíhám strmé schody a s úlevou opírám štít o hradební zeď. Spoluobčané, kteří dnes budou po mém boku umírat, mě uctivě zdraví. Vzájemně si přejeme štěstí.

Dole pod námi se zatím dává do pohybu válečný moloch. Stroj z masa a železa. Po naší flotile zbylo v zátoce jen pár stěžňů trčících z moře. Jako ohnilé kmeny zatopeného lesa. Římské trirémy již přirazily k hrázi a po lávkách se na břeh valí pěchota blýskající se železem.

„To je snad celá legie…“

Marně hledám původce těch slov, abych ho alespoň zpražil pohledem.

Ale ten člověk má pravdu. Jsou jich tisíce a nás sotva tři stovky.

Odvahu! okřikuji se v duchu. Budou k tobě vzhlížet. Kdo jiný by jí měl oplývat, když ne ty?

Hérakleiu z jedné třetiny obklopuje řeka, z druhé moře. Je nás málo, ale budeme bránit jen krátký úsek hradby. Římané budou muset do kopce pod palbou lučištníků, musejí překonat zeď a nakonec i samotné hoplíty…

Co si to nalhávám? Jsme rybáři a kupci, kteří se hoplíty nazývají jednou za rok na cvičení. Válku pamatuje jen několik starců, nikdo ji tu nebral vážně. A proč také? Půl století se nám všechny války vyhýbaly…

Je nás tři sta, ale tohle nejsou Thermopyly a my nejsme Sparťané.

Římané nespěchají. Zůstávají mimo dostřel. Kopou zákop a zeminu vrší na val. Bušení kladiv trhá nehybný horký vzduch.

Muži si šeptají. Zajímá je, co legionáři vyrábějí. Beranidla, katapulty, nebo rovnou kříže?

Sundávám přilbu a rozpálený bronz mi pálí prsty. Pokládám ji na zeď. Po hradbě procházejí hoši se džbery vody. Vděčně piji z naběračky a chladivá voda mi teče po bradě a zatéká pod kyrys.

„Brána!“

„Otevírá se brána!“

Nakláníme se a natahujeme krky. Je to pravda. Tři jezdci míří k římskému zákopu. Poznávám v nich členy rady starších. Římané se rozestupují a pohlcují je.

Další šeptanda. Dokážou ti muži vyjednat mír? Dokáže se Hérakleia vykoupit?

Dám jim klidně všechno včetně svého nového domu, rád skončím jako žebrák, jen když Ariadné s dětmi přežijí. Před pár dny jsem si myslel, že majetek je cesta ke štěstí, teď bych se ho bez mrknutí oka zbavil.

Jezdci se vracejí. Závěsy brány vržou. Tlačíme se na sebe jako klevetící báby na tržišti. Pod vnitřní hradbu předstupuje Chirón, nejstarší a nejváženější občan města.

„Přátelé, sousedé! Přináším nabídku římského legáta! Je ochoten nechat se vyplatit. Avšak pod podmínkou, že otevřeme brány, složíme zbraně a budeme přísahat přátelství senátu a lidu Říma.“

Demokracie je silná a prospěšná v době míru, avšak v době války se projevuje její slabina – propuká vřava. Jeden huláká přes druhého.

Chirón zvedá ruce a snaží se povykující dav utišit. Konečně se mu to daří.

„Legát mi dal slovo! Stejnou dohodu udělal s Nikomédeiou, Chalkédónem i s Kalpé. Mnozí z vás to dobře vědí. Obyvatelé těch měst zchudli, ale jsou živí a svobodní!“

Další výbuch stovek hlasů. Najednou k tomu má každý co říct, rozumět však není nikomu. Svobodní muži Hérakleie se překřikují, na vzdálenějším konci hradby vypuká rvačka.

Ohlížím se. Římané dál trpělivě budují násep a hlídky klečí za svými štíty. Jako by jim bylo jedno, jak se Hérakleia Pontiké nakonec rozhodne.

Dokážeme se dohodnout až k večeru, kdy už se Apollónův vůz chýlí k obzoru.

Budeme hlasovat. Posel pospíchá za Římany, aby poprosil o trochu času navíc. My zatím hledáme vhodné oblázky. Jako uctívači nějakého prapodivného orientálního kultu se ohnutí v pase klátíme kolem hradební zdi. Hlídá vůbec někdo? Dívám se k hradbě – kluci, kteří roznášeli vodu. Jsme hejno slepic přehrabujících se v prachu, na které dohlížejí děti.

Řadím se za ostatní, jde to rychle. Na stole stojí dva hrnce, oblázky prší a cinkají o sebe. Ten svůj bez rozmýšlení házím do hrnce, před nímž leží hliněná tabulka se slovem kapitulace. Kámen nepadá moc hluboko.

Co tomu asi říkají duchové zemřelých? Předkové, kteří před dvěma a půl staletími dobývali svět pod Alexandrovým velením; muži, již pojmenovali město po hrdinném Diovu synovi. Stydí se za nás?

Nepochybně…

Ale nemohl jsem jinak. Profesionální římské armádě bychom dlouho nevzdorovali. Dobyvatelé by pak s našimi ženami a dětmi neměli slitování.

Stíny se prodlužují, svět nachoví a skrytá armáda cikád se probouzí k životu. A Římané nás tiše pozorují. Ten jejich klid, disciplína, ten pořádek, který panuje v římském ležení, mi nahánějí hrůzu. Nejsou to vojáci, ale vykonavatelé. Nikdo je nikdy nezastavil, neznají jinou cestu než vpřed.

Začíná sčítání hlasů. Vysílám rychlé prosbičky k Hestii a Týché. Na stole leží dvě kupičky oblázků, členové rady je za účasti hodnověrných svědků přepočítávají.

Pro boj hlasovala třetina mužů. Proti dvě třetiny.

Posel okamžitě vyráží sdělit tu šťastnou novinu legátovi. Hérakleiu pohlcují stíny, zdají se mi jaksi hlubší a temnější. Ve světle pochodní začíná odzbrojování. Muži hlasující pro obranu města odmítají své drahocenné zbraně vydat. Dochází ke rvačkám. Tam, kde to nejde jinak, přicházejí ke slovu meče a dýky. Rukou vlastních sousedů umírají první Řekové.

Pereme se mezi sebou o privilegium vzdát se. Je to pro Římany novinka? Myslím, že ne.

Přišla řada na mě. Muži, které znám celý život, kterým jsem dával práci, s nimiž jsem pil, chodil do lázní a do divadla, jsou pro mě najednou cizí. A já pro ně.

Ostražitě si mě prohlížejí, v pěstech drží připravené dýky. Nemají tušení, jak jsem hlasoval, zřejmě předpokládají, že jsem chtěl boj. Vyhledával jsem ho celý život, proč by to dnes mělo být jinak?

Můj daimón se ozývá, že mají pravdu. Připomíná mi, že se ze mě na stará kolena stává zbabělec. Kde je Leon, postrach Olympie?

Dusím ten hlas a zaháním daimóna zpět do kobky kdesi v hlubinách své duše. Mám zodpovědnost. Mám Ariadné a děti. To díky své ženě jsem nakonec daimóna zkrotil. Nebýt jí, skončil bych někde ve škarpě s podřezaným hrdlem nebo jako vrah na popravišti. Do konce života jí za to zůstanu vděčný.

Odkládám štít a kopí opírám o zeď.

Ubožáku! Tví předci jimi bránili svobodný svět a ty je nyní zahazuješ jako staré harampádí…

Mužům kolem mě se viditelně ulevilo. Velitel městské stráže ode mě přebírá těžkou korintskou přilbu.

Otupěle postáváme kolem vnitřní zdi. Naše zbraně se odvážejí na kárách, výsměšně chrastí a rachotí.

Do Hérakleie se hrnou legionáři. Couváme před nimi, studená propocená tunika se mi lepí na tělo, naskakuje mi z toho husí kůže. Dívám se do temných stínů pod krempami bronzových přileb. Ty stíny si prohlížejí nás. Stojí vzorně seřazení, štít na štít. Visí mezi námi dusné ticho. Najednou se zeď rudých štítů otevírá a předstupuje ramenatý chlap ve slaměném klobouku. Krétský lučištník, žoldnéř z pomocných sborů.

Promlouvá řecky s dórským přízvukem: „Mužové Hérakleie! Celou noc musejí zůstat brány otevřené a v našich rukách. Stejně tak hradby města a strážní věže. Přes noc bude platit zákaz vycházení. Zítra ráno shromáždíte tribut na agoře a vojsko vznešeného Lucia Licinia Luculla potáhne dál na východ. Splňte rozkazy a zůstane vám svoboda.“ Polykám všechny hořké odpovědi, které se mi derou na jazyk. Polykám vlastní důstojnost a pospíchám domů.

V srdci mi zahořel maličký plamínek naděje. Na ztemnělé agoře zrychluji do běhu.

III

Hérakleia Pontiké se stala vojenským táborem, ve kterém římští trubači vyhlásili večerku.

Stojím před dveřmi a sleduji sousedy. Jiskřičky světla pohasínají, když s olejovými lampičkami vcházejí do domů. Vzdálenou hradební zeď osvětlují římské pochodně, ale ulice tone ve tmě. Zvedám hlavu k o něco světlejšímu obdélníku nebe se zářícím pruhem hvězd: Bohové chraňte nás, alespoň tuto noc.

Zabezpečuji dům petlicí. Svěřovat bezpečí rodiny tak nicotnému kousku železa mi připadá směšné. Duro si před dveře postavil židli a s nožem v ruce se na ni usazuje. Má zarputilý výraz, kterým mi oznamuje, abych si ušetřil poznámky. A tak ho jen mlčky poplácám po rameni. Uložím děti a později ho vystřídám.

Lehám si k Ariadné a zezadu ji objímám kolem pasu. Tisknu obličej k mému oblíbenému místečku na šíji a vdechuji vůni její kůže. Nikoláos leží roztažený na mém místě, už propadl do Hypnovy moci. Anthia, naše malá květinka, je přitisknutá k matčinu prsu a spokojeně se krmí. Maličký křehký uzlíček. Snažím se ten okamžik vychutnávat a setřást hrůzu, která mi škrábe na mozek jako krysa zavřená v pasti.

Když si naše tříměsíční děvčátko odříhne, matka ji opět pokládá. Anthia téměř okamžitě usíná.

Ariadné se ke mně otáčí s odhalenými ňadry. Líbá mě na špičku nosu. A zase se mi vybaví otázka, čím jsem si ji zasloužil. Proč se zamilovala do muže se jizveným obličejem a s ušima zdeformovanýma jako karfioly…

A proč já si v jejích dlaních vždy připadám jako Adónis a ne jako vysloužilý boxer…

Kdybych se tehdy před lety vrátil s vavřínovým věncem, mohla by ji přitahovat moje sláva, ale ani té jsem nedosáhl.

„Chci se milovat,“ šeptá mi do tváře.

Zaplavuje mě touha a všechny pochybnosti a nervozitu odplavuje jako jarní rozbouřený potok. Vyhrnuji její kratičký chitón, vzájemně se laskáme…

Nikoláos zamlaská. Oba zkoprníme. Když se k nám chlapec otočí zády, tiše se rozesmějeme.

Chci jít do vedlejšího pokoje, ale Ariadné mě umlčuje polibky. Milujeme se něžně a pečlivě, tiše jako myšky. Potlačovaná vášeň nás trhá na kusy.

Milujeme se s naléhavou intenzitou, jako by to mělo být naposledy.

Přerývaně vydechujeme ve společném vyvrcholení. Držíme se a pot usychá na našich tělech. Za chvíli se zvednu a půjdu vystřídat Dura.

Počkám ještě chviličku, než Ariadné usne. Zítra touhle dobou už budou Římané pryč…

Probouzí mě lomoz v atriu. O chvilku později se Ariadné s trhnutím probouzí, to už jsem na nohách. Rozespale mžourám na hranaté postavy, které vyplnily vchod. Od přilbic se odrážejí plameny pochodní. Nejsem si zcela jist, jestli jsem vzhůru nebo jestli je to noční můra. Vrhám se vpřed a doufám, že se brzy probudím.

Do hrudníku mi naráží bronzová puklice štítu a dokonale mě probouzí. Daimón je čilejší než já, vždycky to tak bylo. Přebírá vládu nad mým tělem.

Za okovanou hranu strhávám štít stranou a švihnu pěstí.

Dopadá na vojákovu bradu a muž se složí jako podťatý.

Nikoláos za mnou křičí, probuzená Anthia pláče. Ložnice nemá žádná okna, jsme v pasti. Nalehnu na další štít před sebou a zabírám nadlidskou silou. Celou svou bytost soustřeďuji jen na pohyb vpřed, řvu námahou, štíty ustupují.

Docházejí mi síly. Vím, že nemám šanci, přesto se rvu dál. Jeden naháč proti setnině mužů v železe. Pak mi hrana štítu dopadá na bosý nárt. Do čela mě udeří jílec meče. A znovu. Ztrácím zrak a podlaha se houpe jako paluba lodi. Štíty se na mě valí a přitlačují ke zdi. Dopadají na mě rány, krvavými klouby buším do přileb a do železných košil. Mám dojem, že u toho křičím.

Padám na zem a kroužková zbroj mě dusí a drásá holou kůži. Kopanec do rozkroku mi bere poslední odhodlání. Zvracím a současně se pokouším nadechnout.

Daimón se chce rvát, dokud mě nezabijí, ale já se v agónii choulím do klubka. Na hlavu mi dopadají vzteklé rány a záblesky vystřídá tma…

… konečně se probouzím.

Chytám se naděje: byl to jen sen?

Hlava mi třeští a oči mám slepené. Slyším dětský pláč.

A také tiché potlačované sténání.

Pokouším se vstát, ale provazy se mi zařezávají do kůže. Jsem svázaný jako koza, ležím na boku pohozený u zdi atria. Moje tvář leží v kaluži krve. Mrkám a konečně dokážu vidět alespoň na jedno oko.

Závěs do ženské části domu je zatažený. Pod jeho okrajem vidím nohy ve vojenských sandálech. Jedny právě slézají z postele, jeden voják dělá místo dalšímu. Ariadné opět začíná tlumeně sípat. Slyším ji i přes pláč miminka.

„Udělej s tím něco,“ ozývá se zpoza plenty. „Nemůžu se soustředit.“

Ruka odhrnuje závěs a vychází jeden z Římanů. Za nohu nese vřískající Anthiu.

Zmítám se a vrčím jako zraněný vlk. Konečně dokážu zformulovat i slova. Řvu na toho muže, až mi třeští hlava. Legionář mě bez zájmu obchází, postaví se pod odkrytý prostor uprostřed atria a obloukem vyhazuje holčičku přes střechu na ulici. Pláč se vzdaluje a rázem utichá.

Voják se vrací. Od pasu dolů je nahý, zírám na jeho částečně ztopořený lesklý pyj.

„Pse!“ prskám krev a sliny. „Sežeru tě zaživa!“ Umlčí mě kopanec do hlavy…

… když opět přicházím k sobě, vidím jeho vzdalující se holý zadek. Plentu zase zatahuje. Chci křičet, ale provaz se mi zařezává do koutků jako udidlo divokému koni.

Ariadné už utichla. Pokud ještě žije, snáší ponížení mlčky. Možná ji znásilňují bezvědomou. Neslyším ani Nikoláa. Doufám, že ho zabili rychle, že nemusel vidět, co dělají jeho mámě. Nevím, jak dlouho to trvalo. Hlava mi duní, kape ze mě krev. Chci zemřít, ale bohové o tom nechtějí ani slyšet. Po nekonečné době se konečně rozhrne závěs. Legionáři – opět skvěle ustrojení – vlečou mou ženu. Nahé tělo je pokryté modřinami, ale obličeje se ani nedotkli. Vytřeštěně na mě zírá, nevím, zda mě vůbec vnímá. Poslední voják táhne za ruku mého syna.

Niko tedy žije. Nejsem si jist, zda je to dobře nebo špatně. Když mě spatří, natahuje ke mně ruku.

„Táto!“

Ještě včera jsem pro něj byl bůh, dnes jsem jen svázaný dobytek, který pro něj může leda tak plakat.

Vříská a zmítá se. Nemilosrdně ho vyvlečou ven a já zůstávám v atriu sám. Stropním otvorem se dovnitř nesměle vtírá rozbřesk. V ranním šeru odvádějí i Kleu. Nahá dívka si na prsou drží rozervanou tuniku. Byl jsem dobrý pán, tiše se se mnou loučí.

Uplyne dlouhá doba, než si pro mě přijdou. Obdélník oblohy se zatím změnil ze šedi do blankytné modři. A já stále ne a ne umřít. Aspoň hanbou, když už ne na zranění… Uvolňují mi nohy a zvedají mě.

„Tenhle byl docela zuřivej. Roubík mu nechte.“

Tu proklatou latinu jsem se naučil jako kluk, ale radši bych těm psům nerozuměl.

Ve dveřích leží Duro s rozpáraným břichem. Oslepuje mě ranní světlo. Vidím jen na pravé oko, levé mám zalepené krví. Na ulici svažující se k agoře stojí mí sousedé vzájemně k sobě přivázaní za krk. Vlečou mě k nim, provázejí mě provinilé pohledy.

Prohlížím si ulici, hledám svou dcerku. Konečně vidím malý uzlíček ležící u paty protějšího domu. Je bledý, buclaté údy rozhozené do stran…

Podlamují se mi kolena, ale sousedé mě zachycují. Drží mě, když mi přes hlavu navlékají smyčku.

Procesí se dává do pohybu. Holá chodidla pleskají do studené dlažby.

Agora je přeplněná lidmi, ale slyšet je jen dětský pláč. A také úsečná latina mužů stojících kolem dokola. Většinou nazí dospělí sedí na dlažbě, muži a ženy zvlášť; děti jsou zavřené v ohradách, kde se prodával dobytek. Natahují ruce skrz proutěné hrazení. Snažím se v tom chumlu zahlédnout Nikoláa. Je to daleko a je jich moc, nevidím ho.

Legionáři mě usazují mezi ostatní, málokdo zvedne hlavu. Nikdo se nehýbe, nikdo nemluví. Jsem za to vděčný. Pouze občas se ozve tichý vzlyk, to když muži nedokážou potlačit hanbu.

Nejprve odvádějí ženy. Muži konečně zvedají hlavy. Nahé svázané skupinky odcházejí k bráně vedoucí dolů do přístavu. Zoufale pátrám po Ariadné. Musím ji ještě jednou spatřit, mám pocit, že je to strašlivě důležité.

V jednom z posledních hloučků špinavých těl se zalesknou černé vlasy, jejichž vůni jsem včera vdechoval. Ariadné po mně pátrá pohledem, ale nemá šanci mě zahlédnout. A já na ni nemůžu zakřičet, stále mám roubík. Proto se zvedám. Provaz se mi zařezává do krku, táhnu s sebou i své sousedy, ale je mi to jedno.

Upoutal jsem její pozornost. Její pohled se konečně setkává s mým.

Naposledy na tomto světě.

Poznají se naše stíny v podsvětí? Budu ji tam hledat, dokud ji nenajdu, a ať mi v tom zkusí zabránit třeba sám Hádés!

Římané si ke mně razí cestu. Kašlu na ně. Kývnu na svou ženu.

Ariadné mizí v bráně. Její hlava se ode mě odvrací a černé vlasy se zavlní. Vypaluji si tento okamžik do mysli.

Legionáři už jsou u mě. Na žaludek mi dopadá hrana štítu a já se lámu v pase. Holým zadkem dopadám na dlažbu ulice. Tam je ode dneška moje místo.

Když odvádějí stádečka dětí, svázaných k sobě jako ovce, je to horší. Mnohem horší.

Nechápou svůj osud. Nerozumějí tomu, proč je ti železní lidé odvádějí z domova. Hlasitě se dožadují ochrany otců, kteří ještě včera vládli domovu tvrdou, ale spravedlivou rukou.

Neomezení vládci rodů však sedí se svěšenými hlavami, někteří na průvod dětí nepřítomně civí a jen pár mužů se odváží vykřiknout na své syny slova povzbuzení. Marně hledám Nikoláa. Je tak maličký a je úplně sám. Co s ním bude? Jak dlouho může přežít?

Vyji do roubíku a v křeči trhám s provazy. Legionáři je kolem mých zápěstí dobře uvázali. Smyčka je pevná a provaz se mi zařezává do kostí. Vítám tu bolest. Zasloužím si tisíckrát větší.

Slunce kleslo k západu a konečně přišla řada na nás. Kráčíme Přístavní ulicí, jsme naprosto vyčerpaní. To dokáže jen boj nebo zármutek a my si užili obojího. Procházíme bránou a já nasávám vůni vlhkého kamene; je to pach, který mě vždy vítal při návratu domů. Na druhé straně hradeb se naposledy otáčím. Nejsem sám. Loučíme se s městem, s kostmi našich předků, které leží v nekropoli za jižní hradbou.

Návštěvu rodinné hrobky jsem stále odkládal, teď už se na ni nedostane. Bude zarůstat plevelem a časem zmizí docela. Jako celá Hérakleia Pontiké. Deště vyhladí jméno mého otce. Celý život jsme spolu bojovali, vydědil mě a proklel moje jméno. Zemřel, když jsem se v Olympii připravoval na svou slavnou porážku. Nedokázal jsem se s ním usmířit, nestihl jsem to…

Odvracím se, město je mrtvé. Po staletích možná někdo spatří ruiny hradeb a základy domů a napadne ho otázka, jaký osud potkal jeho dávné obyvatele? Kam se poděli?

Čeká na nás bachratá obchodní loď s hlubokým ponorem. Stojíme na molu a čekáme, až se pro nás uvolní vratká lávka. Nějaký centurion mi konečně sundává roubík a uvolňuje ruce. A já idiot jsem mu za to málem vděčný.

Nahnali nás až do nejspodnější paluby, ještě pod palubu veslařů. Musíme do temného prostoru lézt po čtyřech, tak nízký je strop. Loď je vyrobená pro přepravu lidského nákladu a my nejsme první otroci, které převáží. V okamžicích, kdy jsme ještě netušili, že se Římané vůbec objeví, milovali se se svými ženami a hráli si se syny na válku, byla tahle loď už na cestě. Sedíme namačkaní, s roztaženýma nohama, jeden vklíněný do druhého. Jsme tu jen okamžik, ale vzduch už se dá sotva dýchat.

Kdesi nad námi víří buben. Loď vzdechne, jako by byla živým tvorem, ale jsou to pouze veslaři, kteří zabrali. V temnotě si uvědomuji pohyb vpřed. Dřevo skřípe a neviditelní veslaři vydechují námahou v pravidelném rytmu.

Chlapec, který se na mě tiskne zepředu, začíná vzlykat.

„Jak se jmenuješ?“ promluvím poprvé od včerejšího večera. Samotného mě to překvapilo.

Pootočí se na mě. „Petros.“

„Já jsem Leon.“

„Vím, kdo jsi. Každý v Hérakleii to ví.“

„Žádná Hérakleia už není, hochu. Kolik ti je?“

„Třináct, pane.“

„Neříkej mi pane, teď jsme otroci.“

„Kam nás vezou?“

„Na trh. Snad někam do Mýsie nebo Tróady.“

Alespoň tedy doufám, že nás vysadí ještě v Asii, jakákoli delší cesta by se totiž stala nesmírným utrpením. Nechci přemýšlet, v jakých podmínkách převážejí Ariadné a Nikoláa.

Nechci, ale musím.

IV

Cesta se protáhla na dny.

Potom na týdny.

Kroutíme se a sténáme, pokoušíme se nalézt pohodlnější polohu. Jsme opření jeden o druhého a pot nás slepuje. Moč a výkaly prostě tečou mezi námi, slévají se do stružek, které odvádí olověný žlábek uprostřed. V prvních dnech se do toho ještě mísil kyselý puch zvratků, ale nyní už všechny mořská nemoc přešla. Jednou denně nás krmí otvory v nízkém stropu. Alespoň jídla je dost, i když sestává pouze z tvrdého chleba se zapečenou krví. Každou noc kotvíme v přístavech, po přistání je zboží vyhnáno na molo, kde se musí nějaký čas procházet v kruzích. Kráčíme oslepeni zapadajícím sluncem, držíme se za ramena. Námořníci zatím vypláchnou nákladový prostor a vytahají mrtvoly. Na noc nás opět nahánějí zpět. Jednou se kdosi vzepřel, křičel, že do té díry už znova nevleze. Otrokáři ho zbili a svázali do nehybného rance. Teď ten nešťastník leží mezi námi jako pytel, tvář si máčí v moči a lapá po dechu.

Pluje se dál. Zakazuji si myslet na rodinu. Daří se mi to jen zřídka. Často mě přepadají pekelné vize trpící Ariadné. Nikoláa namačkaného do chumlu ostatních dětských těl kdesi v podpalubí podobném tomu našemu.

Ne, musí být mrtvý! Jak by malý chlapec mohl zvládnout to, co nedokážou dospělí muži?

Silou vůle ty vize nerozvíjím, snažím se je potlačit. Snažím se nezbláznit…

Dny se slévají do nekonečného utrpení. Zpočátku jsem je počítal podle pravidelného večerního venčení, ale počty se mi rozplývají, vzdávám to. Přístavy, kde vystupujeme, nepoznávám.

Snažíme se co nejvíc spát, jeden položený na druhém. Už mi ani nepřipadá, že by mohl existovat i jiný život; jiný svět, který nenaplňuje nekonečné skřípání dřeva a šplouchání vesel provázené vzdechy veslařů. Stísněný prostor páchnoucí lidskými těly a jejich výměšky se stal jediným možným universem… Můj domov mi připadá jako pozůstatek včerejšího snu.

Další zastávka. Opět tupě kroužíme jako osli u studny ve vyprahlé krajině. Námořníci nás sledují, občas na někoho ukážou, jako by si vybírali. Hrbím se, abych ostatní nepřevyšoval. Přidávám třas rukou a šouravou chůzi. Moje herecká etuda je trapná, později se za ni budu stydět, ale teď instinktivně cítím, že mi může zachránit život. Nemýlím se, za okamžik z našeho kruhu vytahují podsaditého chlapíka se širokým hrudníkem. Znám ho, je to kovář ze Železné ulice. Muž se ptá, co po něm chtějí, že nic špatného neudělal.

Z lodi vytáhnou veslaře – podivnou kreaturu. Chlap je celý nějak nakřivo, paži a rameno na pravé straně výrazně svalnatější než na levé. Je sotva při vědomí. Námořníci ho zabijí jediným úderem kladiva a jeho tělo převalí přes okraj mola. Našeho kováře táhnou do nitra lodi, aby ho nahradil. Marně se to pokouší svým otrokářům rozmluvit. Nikdo z nás nic nenamítá, tiše kráčíme v kruhu s pohledem přilepeným na paty člověka před sebou. Jsme rádi, že volba nepadla na nás.

Čas se vleče. Na houpání lodi už jsem zvyklý natolik, že mi během zastávek připadá dlažba hrází podivně nehybná.

Opět poloslepí opouštíme loď. Slunce pálí, vděčně mu nastavuji tvář. Dozorci nám navlékají ohlávky a pobízejí nás do pohybu. Jenže tentokrát nechodíme v kruhu, ale kráčíme rovně. Mžourám a snažím se pochopit, kde jsme a kam nás vedou. Obrysy neznámého přístavu. Všude plno lidí, balíky zboží a bedny. Stovky amfor, kupy svázaných kožešin.

A otroci.

Bledí se světlými vlasy a modrýma očima, rusovlasí pokrytí pihami a spálení sluncem a ebenově černí. Za celý život jsem viděl jediného černocha, tady jich je hned několik tuctů.

U kamenného mola ve tvaru půlměsíce stojí řada lodí. Některé jsou skuteční obři, do kterých by se naše biréma vešla dvakrát.

„To jsou obilné plachetnice,“ ozve se muž za mnou. Představil se jako Bion a je jednou tak starý než já. Několikrát během plavby jsem byl přesvědčen, že jeho tělo už získává posmrtnou ztuhlost, ale Bion se nakonec vždy probral. Většinou záchvatem mokrého kašle.

Jemu se osud přímo vysmál do tváře: pochází z vnitrozemské Ankýry, která je oddaným spojencem Říma. V Hérakleii navštívil bratra a toho dne, kdy se objevila legie, se měl vracet domů.

„Dovážejí z Egypta a ze Sicílie tisíce talentů obilí,“ pokračuje Bion.

Ohlížím se: „Myslíš, že plujeme až do Itálie?“

„Už jsme v Itálii, příteli. Tohle je Neapolis.“

Nechce se mi tomu věřit. Jak bychom vůbec mohli tak dalekou cestu vydržet?

„Vím to, už jsem tu byl…“

Molo lemují velké sklady s vraty, za která by se nemusela stydět leckterá pevnost. Některá jsou otevřená, uvnitř pod klenutými stropy se pohybují otroci v bederních rouškách. Dozorci nás směřují k jednomu takovému skladišti.

Jako chlapec jsem se musel učit latinsky. Otec na tom trval, byla to řeč jeho obchodních partnerů, jazyk budoucnosti. Nenáviděl jsem je oba, otce i ten složitý strohý jazyk. K učení mě donutily jen rákosky učitelů. Už jako kluk jsem však věděl, že mi moiry nedaly do vínku kupecký talent jako otci, ale úplně jiné vlohy.

Moiry však mají smysl pro zlomyslný humor. Nakonec se ukázalo, že otec měl pravdu, nakonec se mi latina skutečně hodila. Ale on to nikdy nezjistil, jeho popel už dávno spočíval v hérakleiské nekropoli.

Když jsem se vyhrabal z marasmu pitek a rvaček – když jsem potkal Ariadné –, začal jsem spolupracovat s Římany. Obchodovali s celým jižním pobřežím Pontu, kterému říkali Černé moře, a usazovali se v řeckých městech. Já jim zajišťoval vykládku i ochranu zboží, ozbrojené doprovody do vnitrozemí a nakonec i ubytování ve svém novém domě, postaveném v římském stylu…

Pár dní před vyloděním legie se z Hérakleie všichni Římané vytratili.

Proč jsem se nevytratil také? Otázka, která mě bude pronásledovat do posledního dechu…

Nyní se mi latina hodí opět: nad obloukem vrat se skví nápis Majetek vznešeného Spuria Taurina, doplněný rudou plastikou hlavy býka.

Usedáme do vyrovnaných řad. Uličkami mezi námi procházejí dobře živení muži s holemi v rukách.

Dovnitř proudí stále další muži Hérakleie Pontiké a šiky sedících otroků narůstají. Když je skladiště zaplněné novým zbožím, dozorci nám rozdávají čerstvý křupavý chléb a hrst fíků. Hltáme, jako bychom nikdy lepší lahůdku nejedli. Nakonec každému nabídnou naběračku vody smíchané s octem. Tváří se u toho netečně, jako sedlák, který krmí prasata.

Opět myslím na Ariadné a Nikoláa. Jsou také někde v Itálii? Nebo je vysadili na nějakém trhu blíž k Asii? A žijí vůbec?

Je těžké přiznat si, že už je nikdy neuvidím, moje mysl tento fakt prostě odmítá přijmout. Nic na tom nemění ani skutečnost, že mě samotnému zřejmě nezbývá mnoho let. Vlastně jsem jen chodící neživá věc, jejíž duše zůstala v opuštěné Hérakleii.

Najednou to na mě doléhá jako sarkofág. Napadá mě ztřeštěná myšlenka: zůstanu sedět a přestanu se hýbat, ti vypasení dozorci mě nakonec budou muset ubít holemi… Bion po mé levici dostává další záchvat kašle a trhá společným provazem. Nepěkně to v něm bublá, dýchavičně se pokouší nabrat vzduch do plic. Nevypadá moc dobře, z pohublé tváře na mě zírají krví podlité oči, pod nánosem špíny má jeho pokožka mrtvolně bledý odstín.

„Podle tvého výrazu asi musím vypadat,“ ušklíbne se unaveně. „Ale ty taky nejsi žádný Paris.“

Ve vratech se objevuje muž v bílé tóze. Doprovází ho písař a chlapi s legionářskými meči u pasu. Dozorci najednou znejistí a uctivě se staví podél zdí. Říman prochází řady zajatců a zkušeným okem je hodnotí. Před ním jde pozpátku vrchní dozorce a dychtivým pohledem sleduje každé jeho gesto. Říman občas ukáže na zajatce, dozorce ho zvedne a donutí ho vycenit zuby. Říman jde dál a vybrané muže zatím odvazují od jejich sousedů a usazují podél stěn skladiště.

Říman vstupuje do naší uličky. Nezvedám hlavu, pouze slyším přibližující se tlumená slova, která si občas vymění s písařem nebo dozorcem. Periferně vidím špinavé popraskané paty dozorce, potom se objevují pěstěné nehty v sandálech z jemné barvené kůže.

Ukazuje na chlapce – Petra – po mé levici. Zvedají ho a hodnotí. Nakonec ho odvazují.

„Kam nás vedete?“ ozývá se Petrův vyplašený hlas.

V duchu zaúpím. To to ještě nepochopil? To neví, že má držet hubu?

Na žaludek mu okamžitě dopadne tupý konec hole a vyrazí z něj všechen vzduch. Táhnou ho ke stěně a Petros s vykuleným výrazem lapá po vzduchu.

Říman si mě prohlíží, cítím jeho pohled v zátylku. V podpaží se mě chápou dozorcovy ruce. Na malý okamžik mě napadá, že se ani nepohnu, jen ať se se mnou zkouší tahat. Nakonec tu myšlenku zaháním, dostal bych výprask a nebylo by to k ničemu. Vstávám a z výšky shlížím na Římana. Snad na každém prstě má prsten, poklepává si jimi o pečlivě vyholenou bradu.

Z rohu se ozve pláč. Říman se zamračí a podívá se tím směrem. Petros se konečně rozdýchal a stále má tendenci diskutovat s dozorci. Možná jim chce vysvětlit, že se stala nějaká chyba. Že by tu neměl být. Pleskne facka a ten zvuk se odrazí od vysokého stopu.

„Budeš ticho?!“ Další plesknutí.

„Šššš! Ticho!“ Jako při výcviku psa.

Říman – s největší pravděpodobností ctihodný Spurius Taurinus osobně – se pohledem vrací ke mně. Dozorce sdílí jeho zájem, poplácává moje stehna a vychvaluje široká ramena. Říman uznale pokyvuje hlavou.

„Nejvyšší jakost,“ říká tiše písaři, jehož stylus se okamžitě rozkmitá po voskové tabulce.

Ztrácí o mě zájem. O Biona jen zavadí pohledem. Odvazují mě a vedou ke stěně. Střelím pohledem po muži, jenž byl mým sousedem posledních několik týdnů. Slabě mi pokyne prsty a vyslovuje neslyšné sbohem.

Když je selekce dokončena, jsou otroci rozděleni zhruba na dvě poloviny. Podél zdí sedí statní a silní jako já nebo křehcí a hezcí jako Petros. Uprostřed zůstávají většinou starci nebo nemocní.

Moc dní jim zřejmě nezbývá. Patrně budou prodáni za sníženou cenu nějakému vlastníkovi latifundia, na jehož rozlehlých polích budou dřít, dokud nepadnou vyčerpáním. Od peloponéských obchodníků jsem slyšel, že díky přívalu otroků z římských válek stojí v Itálii dospělý muž méně než koza nebo osel. Prý se majitelům velkostatků vyplatí koupit otroka, i kdyby měl vydržet jednu jedinou sezonu.

Odvádějí je za jejich osudem. Nám – výběrovému zboží – dávají opět najíst. Tentokrát se dostane i na proužek špeku. Musejí nás trochu vykrmit, než nás nabídnou k prodeji.

V

Slunce teprve vychází. V chladném ranním šeru kráčíme středem dlážděné ulice lemované stěnami domů s malými okny ve druhém nebo třetím patře. Ulice je jednosměrná, spolu s námi drnčí a rachotí vozy naložené zeleninou a ovocem, některé přetékají rybami, za jinými se line teplá vůně čerstvého chleba. Všichni chvátají na hlavní tržiště Neapole. Ulice nás přivádí na rozlehlé forum a dozorci nás svázané za krk vedou k naší kleci.

Říká se, že všechna římská města jsou stejná. Nemohu to posoudit, v žádném městě založeném Římany jsem nebyl. Ale forum, kam nás po několika dnech vykrmování a odpočinku přivedli, by klidně mohlo být kdekoli v Bithýnii, Galatii, Kilíkii nebo jinde v Asii. I tam totiž starobylé řecké polis ztrácejí svou osobitost a stavějí lázně, arény a náměstí lemovaná sloupovími. Pod římskou nadvládou se svět zmenšuje a stává jednotvárným…

Klec je vklíněna mezi dva sloupy portika jednoho z domů na východní straně fora. I ten podle reliéfu rudého býka patří Spuriu Taurinovi, našemu majiteli. Dostáváme vědra s čistou vodou a dozorci nám přikazují řádně se vydrbat, vymýt si vlasy a vypláchnout hubu. Nakonec si musíme těla namazat olivovým olejem.

Jsou nás tu dvě desítky – dnešní várka čerstvého zboží z východu. Většinu mužů znám, dva nebo tři jsem najal na ostrahu vyloženého zboží. Visí na mě pohledem, ale odvracím se. Nemám chuť se s nimi bavit, už jsou to pro mě cizí lidé. Nikdo nemluví, nikdo se skoro ani nehýbá. Je tu Petros, krčí se v rohu a objímá si kolena. Postavím se k mříži a prohlížím si forum. Rolníci rozbalují své stánky, ve vzduchu se vznáší kořeněná vůně smažených pochoutek, dívky připravují čerstvou ovocnou šťávu. Kolem procházejí hlídky vigilů, trhovci z vozů vybalují látky, sošky, amulety, různé cetky vydávané za šperky, keramiku…

Jak jsem naříkal nad brzkým vstáváním. Jak jsem nesnášel fyzickou práci v přístavišti.

Co bych za to teď dal – ráno vstát, pracovat pro mzdu a večer se vrátit domů k rodině.

Člověk je šťastný, ale neví to; jen nadává a za něčím se honí a štěstí si uvědomí, až když o něj přijde…

Hrana slunečního svitu šplhá dolů po sloupech a ozařuje reliéfy na trojúhelníkových štítech a barevné sochy bohů a místních hodnostářů. Začíná být vedro.

Muži za mnou tiše hovoří, dodávají si odvahy, vždyť otrok v Římě se může časem vykoupit; každý slyšel o propuštěncích, kteří zbohatli a měli se vlastně lépe než svobodný Řek v zapadákově, jako je Hérakleia Pontiké…

Odemykají mříž a vytrhávají mě z temného bahna, kam jsem opět zapadal. Jsem jim za to vděčný. Vyvádějí nás šest, Petros jde přede mnou. Jsme nazí. Stoupáme na prkenné pódium, máme volné ruce, ale kolem krků kožené obojky s okem, provlečený provaz připevňují k trámu nad námi. Musíme zůstat stát, aby si nás zákazníci mohli pořádně prohlédnout. Na prsou nám visí cedulky s cenou.

Vystupuje k nám nějaký mladík, je oblečen do čisté tuniky, vlasy se mu lesknou olejem a po orientálním způsobu má zvýrazněné linky kolem očí. Domnívám se, že je to někdo od našeho majitele, mladík si však na krk navléká cedulku s cenou a ležérně se opírá o zeď. O nás, o lůzu, ani nezavadí pohledem.

Objevují se první zákazníci, zatím většinou služebné a otrokyně ze sídel zámožných, které kupují čerstvé potraviny. Mučí mě vůně klobásek, které se grilují kousek od nás. Přestože nemám hlad, polykám příval slin.

Čas běží a slunce zaplavuje forum, nad pódiem je naštěstí plachta, přesto je vedro k zalknutí. Na kraji pódia sedí tlustý dozorce, klátí nohama a na kolemjdoucí mladé otrokyně pokřikuje vulgarity. Jednou za čas vstane a dá nám napít z naběračky.

Přicházejí první movitější občané a forum ožívá hlasem pokřikujících kupců. Bohatství Římana se pozná podle stupně bělosti jeho tógy a jejího nařasení a také podle suity sloužících, kteří ho doprovázejí. Nestydatě na mě zírají. Přejíždějí pohledem po mém nahém lesknoucím se těle. Římanky v pestrobarevných tunikách si bez ostychu prohlížejí můj pyj, některé si o něm se zakrytými ústy šeptají. Stejnou pozornost vzbuzuje Petros. Mladík však má tendenci zakrývat si klín, až musí dozorce vstát a prutem ho švihnout přes hýždě, aby ho to odnaučil.

Dva muži z naší šestice již byli prodáni a okamžitě nahrazeni novými. Pár zákazníků se o mě zajímá, ale zjevně je odrazuje cena. Osm tisíc sesterciů – netuším, zda je to moc nebo málo.

„Jak se jmenuješ, hochu?“ ozve se kampánská řečtina. Muž pod pódiem si prohlíží mládence, který jako jediný není přivázaný. Zákazník je oblečen do zářivě fialové tuniky se zlatým vyšíváním, na krku mu visí těžký zlatý řetěz. Kolem něj stojí ošlehaní muži s dýkami u pasu a pozorně sledují okolí.

Mládenec se odlepí ode zdi. „Jsem Iásón. Ale také mi říkali Jednooký had.“

Muž ve fialovém se upřímně zasměje, jeho doprovod se poslušně přidává.

„A kde ti tak říkali?“

„U Rudého květu.“

Tlustý dozorce s překvapivou hbitostí vyskakuje a úlisně se zapojuje: „Mohu to potvrdit, pane. Majitel Rudého květu, jak jistě víš, zemřel a jeho syn pozůstalost rozprodal. My jsme toho hocha vyfoukli konkurenci. Musím říct, že nás stál malé jmění.“ Tváří se přitom, jako by to platil ze svého.

„Rudý květ byl vyhlášený,“ přikyvuje zákazník. „A proč ti tak říkali, hochu?“

Mladík s lascivním úsměvem přichází na kraj plošiny, přidřepne s koleny od sebe a zvedne lem tuniky. Jeho penis se téměř dotýká prken pódia. Něco tak monstrózního jsem jakživ neviděl.

Muž ve fialovém se opět rozchechtá. Několik kolemjdoucích žen se zvědavě ohlíží.

„Jak vidíš, pane, je to učiněný poklad. Muže i ženy dokáže přivést k šílenství,“ kuje žhavé železo tlusťoch.

Zákazník mžourá na cedulku, pak se pohoršeně odtáhne: „Dvacet tisíc? To bude asi omyl, že?“

„Pane, takového kohoutka jen tak nenajdeš! Navíc vyžadoval zvláštní péči –“

„Blablabla! Přeskoč ty litanie a řekni skutečnou cenu.“

„Můžu ti slevit tisícovku…“ Muž mávne rukou a odchází.

„Chtěl jsem říct dvě tisícovky!“ křičí za ním trochu vyplašeně prodejce.

Zákazník se otáčí: „Myslím, že jsi chtěl říct pět tisíc.“

„To bys mě zruinoval, pane,“ rozhodí rukama tlusťoch a tváří se, jako by prodával vlastní matku.

„Dobrá, dám ti za něj osmnáct tisíc, ale vezmu si ještě jeho.“ Prst s těžkým prstenem ukazuje na Petra.

Prodejce opět jako by polili živou vodou. Rychle Petra odvazuje, aby ho mohl předvést. Mladík vytřeštěně těká z jednoho na druhého.

„Mladé maso, pane,“ chválí ho. „A Řek z Pontu! Jeho zadek již nepochybně poznal lásku muže.“

Chlapec se chvěje, moudře však nechává ústa zavřená.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Leon.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.