Peter F. Hamilton

PANDOŘINA HVĚZDA

Invaze

Sága Společenství

PANDOŘINA HVĚZDA

Bariéra

Invaze

JIDÁŠ ZBAVENÝ POUT

Pronásledování

Poslední hlídka

PANDOŘINA HVĚZDA

Invaze

Vyšlo také v tištěné verzi.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pandora´s Star

Copyright © Peter F. Hamilton, 2004

Czech edition © Martin Královec - Planeta9, 2019

Translation © Petr Kotrle, 2019

ISBN 978-80-907371-6-7 (tištěná verze)

ISBN 978-80-907371-8-1 (e-pub)

ISBN 978-80-907371-7-4 (mobi)

ISBN 978-80-907371-9-8 (e-pdf)

DRUHÁ ČÁST SÁGY SPOLEČENSTVÍ

Hlavní postavy

Daniel Alster Vrchní výkonný asistent Nigela Sheldona

Alessandra Baronová Moderátorka zpravodajství

Dudley Bose Astronom na Gralmondské univerzitě

Gore Burnelli Hlava rodu Burnelliových

Justine Burnelliová Celebrita ze Země

Thompson Burnelli Senátor Společenství

Sara Bushová Představená Ledové citadely

Rafael Columbia Ředitel Mezihvězdného direktoriátu závažných zločinů

Elaine Doi Viceprezidentka Společenství, později prezidentka

Jean Douvoir Pilot Druhé šance

Adam Elvin Bývalý radikál, agent Strážců identity

Hoshe Finn Detektiv Městské policie v Darklake

McClain Gilbert Vedoucí týmu prvního kontaktu v KKP

Výsostný anděl Inteligentní mimozemská kosmická loď

Anna Hoberová, systémový důstojník, Druhá šance

Alic Hogan velící důstojník, Námořní zpravodajská služba

Ozzie Fernandez Isaacs Spoluvynálezce technologie červích děr. Spolumajitel Kosmické kompresní přepravy (KKP)

Bradley Johansson Zakladatel Strážců identity

Renne Kampasa Vyšetřovatelka, Mezihvězdný direktoriát závažných zločinů

Patricia Kantilová Vrchní sekretářka Elaine Doi

Kapitán Wilson Kime Bývalý pilot NASA. Člen představenstva Farndale Engineering

Tu Lee Hyperprostorová inženýrka, Druhá šance

Bruce McFoster Člen klanu Strážců identity

Kazimir McFoster Člen klanu Strážců identity

Stig McSobel Člen klanu Strážců identity

Oscar Monroe Provozní ředitel, průzkumné oddělení červích děr na Merredinu

Morton Předseda Gansu Construction

Paula Myo Vrchní vyšetřovatelka, Mezihvězdný direktoriát závažných zločinů

Orion Osiřelý mladík ze Silverdale

Carys Pantherová Markova teta

Quatux Raiel žijící na Výsostném Andělovi

Ramon D Senátor za Butu, předseda afrického klubu

Simon Rand Zakladatel Randtownu na Elanu

Mellanie Rescoraiová Mortonova milenka

Russell Sall Vědecký inženýr, Druhá šance

Bruno Seymore Vědecký důstojník

Tara Jennifer Shaheefová Mortonova bývalá manželka

Nigel Sheldon Spoluvynálezce technologie červích děr. Spolumajitel Kosmické kompresní přepravy (KKP)

Tunde Sutton Vědecký důstojník, Druhá šance

Tarlo Vyšetřovatel, Mezihvězdný direktoriát závažných zločinů

Toči Mimozemšťan neznámého původu

Liz Vernonová Biogenetický technik, Markova manželka

Mark Vernon Inženýr

15

Dveře výtahu se hladce otevřely a policejní kapitán Hoshe Finn vyšel do důvěrně známého vestibulu. Tentokrát nemusel předem volat, dvoukřídlé dveře do Mortonova střešního bytu byly otevřené dokořán. Do velkého, víceúrovňového obývacího pokoje jimi projelo několik velkých plošinových vozíků s rozměrnými plastovými stěhovacími bednami, které teď stály vyrovnané u stěn. Nakládání luxusního nábytku i menšího vybavení domácnosti kompletně zabaleného do vrstev pěnovky již začalo. Ale už po zaplnění tří beden se uklízecí proces úplně zastavil. Všichni uniboti, kteří tu práci měli za úkol, stáli bez hnutí. Někteří dokonce ještě drželi předměty, které přenášeli, když došlo k nahlášenému incidentu s porcovacím nožem s harmonickou čepelí. Dva nižší manažeři z Darklakeské národní banky, soudem určeného konkurzního správce, čekali poněkud nervózně u zbývající pohovky v části pokoje s posezením. Dohlížitel ze stěhovací firmy seděl na kamenném krbu před ohništěm, popíjel čaj z termohrnku a potutelně se usmíval.

„Kde je?“ zeptal se Hoshe. Nemusel použít nový identifikační certifikát kapitána policie, vypovídalo to hodně o síle unisférové publicity. Všichni už ho znali.

„Tam.“ Jeden z bankovních kravaťáků ukázal do kuchyně. „Chci tu mrchu nechat zavřít.“

Hoshe povytáhl obočí, ale zároveň se mu dařilo vypadat znuděně – trik, který mu několikrát a velice úspěšně předvedla Paula Myo.

Bylo docela potěšující vidět, jak sebou kravaťák cukl. „Vyhrožovala nám,“ začal se rozčilovat. „A poškodila jednoho unibota. Budeme za to požadovat náhradu.“

„Hodně ho poškodila?“ zeptal se Hoshe.

Dohlížitel vzhlédl od čaje. „Nevím. Já tam nejdu. Blázny nemám v náplni práce.“ Z hlasu bylo slyšet pobavení, ale tvář zůstávala před kravaťáky pečlivě vážná.

„Já vám nic nevyčítám,“ řekl Hoshe. Dveře do kuchyně byly jen přivřené. „Mellanie? To jsem já, Hoshe Finn. Pamatujete si mě? Potřebuji s vámi mluvit.“

„Odejděte,“ zavřískla dívka. „Všichni táhněte pryč.“

„No tak, Mellanie, přece víte, že to udělat nemůžu. Musíme si promluvit. Jen my dva, mezi čtyřma očima. Žádní strážníci nebo něco takového, máte moje slovo.“

„Ne. Nebudu s vámi mluvit. Není o čem.“

Hlas se jí skoro zlomil. Hoshe vzdychl a přistoupil ke dveřím do kuchyně. „Mohla byste mi aspoň dát něco k pití. Když jsme sem přišli, vždycky mi někdo pití nabídl. Kde je sluha?“

Po dlouhém mlčení se ozvalo něco, co znělo jako posmrknutí. „Pryč,“ řekla tiše Mellanie. „Všichni odešli, všichni.“

„Nevadí, vezmu si pití sám. Jdu dovnitř.“ Hoshe se protáhl kolem dveří. Zůstával opatrný, i když opravdové nebezpečí nepředpokládal.

Stejně jako zbytek střešního bytu byla i kuchyně obrovská a promyšlená do detailů. Všechny pracovní plochy tvořil růžovošedý mramor, dvířka kredence pod nimi byla vyrobena z leštěného brentového dřeva. Všechny skříňky nad linkou měly průhledná dvířka, za nimiž bylo vidět drahé sady z porcelánu a skla. Aby našel Mellanii, musel obejít centrální pult o rozměrech kulečníkového stolu. Seděla na podlaze v koutě, skrčená, jako by se pokoušela procpat se přes stěnu pryč. Porcovací nůž s harmonickou čepelí ležel na terakotové podlaze hned před ní.

Hoshe si k ní chtěl dřepnout, aby dal najevo podporu a přátelství, jak to zdůrazňovaly výcvikové scénáře, ale zatím nezhubl tolik, aby mohl něco takového pohodlně udělat. Proto raději couvl a opřel se zadkem o mramorovou pracovní desku. „S těmi harmonickými čepelemi byste měla zacházet opatrně,“ řekl nenuceně. „V nesprávných rukou dovedou být dost nebezpečné. Když se s nimi dobře zamíří, ze spousty nižších konkurzních správců můžou osekat kousíčky.“

Mellanie zvedla hlavu. Kaštanové vlasy měla úplně rozcuchané. Po tvářích se jí táhly rozmazané lepkavé cestičky od usedavého pláče. Přesto zůstávala nádherná. V tomhle stavu byla možná ještě nádhernější: klasická dáma v nesnázích. „Cože?“

Hoshe se smutně usmál. „Ale nic. Víte, proč tady ti lidé jsou, že?“

Přikývla a znovu nechala hlavu klesnout.

„Tento byt teď patří bance, Mellanie. Musíte si najít něco jiného.“

„Tohle je můj domov,“ zanaříkala.

„Je mi to opravdu líto. Jestli chcete, odvezu vás zpátky k vašim rodičům.“

„Chtěla jsem na něho počkat tady. Až se vrátí, všechno bude jako dřív.“

Hosheho to šokovalo víc než cokoli jiného v celém případu. „Mellanie, soudce mu dal sto dvacet let.“

„To mi nevadí. Počkám. Miluju ho.“

„Nezaslouží si vás,“ řekl upřímně Hoshe.

Opět vzhlédla. Ve tváři měla znepokojený výraz, jako by nevěděla, s kým mluví.

„Jestli chcete čekat, je to vaše rozhodnutí a já je respektuji,“ pokračoval. „I když bych vám je moc rád zkusil vymluvit. Ale tady to opravdu nepůjde. Vím, že to pro vás musí být hrozné, když takhle přijde banka a všechno si vezme. Ale tím, že zneškodníte bota, se jich nezbavíte. Ti pitomci venku každopádně dělají jenom svou práci. Když jim to zkomplikujete, dosáhnete jedině toho, že se musí objevit někdo jako já a dělat špinavou práci za ně.“

„Jste velice zvláštní policista. Záleží vám na lidech. Nejste jako ta  –“ Sevřela rty.

„Paula Myo je pryč. Odjela po soudu. Už ji nikdy neuvidíte.“

„Skvěle!“ Mellanie se podívala na porcovací nůž, natáhla nohu a prsty ho odstrčila dál. „Promiňte,“ řekla zakřiknutě. „Ale všechno hezké, co se mi v životě stalo, mě potkalo tady, a oni sem jen tak vtrhli a začali… Byli vážně odporní.“

„To jsou bezvýznamní lidé vždycky. Teď už to zvládnete?“

Hlasitě popotáhla. „Ano. Myslím, že ano. Mrzí mě, že vás obtěžovali.“

„To není problém, věřte mi; každá záminka, aby člověk vypadl z kanceláře, přijde vhod. Tak, co kdybych vám pomohl sbalit si pár kufrů a pak vás odvezl domů? Hmm, co říkáte?“

„To nepůjde.“ Zahleděla se přímo před sebe. „K rodičům se nevrátím. To nemůžu. Prosím.“

„Dobrá, v pořádku. Co třeba do hotelu?“

„Nemám žádné peníze,“ zašeptala. „Od soudu vyjídám balíčky z mrazáku. Už tam skoro žádné nejsou. Proto všechen personál odešel. Nemohla jsem jim zaplatit. Mortyho firma mi nepomůže. Nikdo z ředitelů se mnou nechce ani ztratit slovo. Bože! Ti hajzlové. Předtím mě zbožňovali. Chodila jsem k nim, hrála jsem si s jejich dětmi. A ty večírky! Byl jste někdy bohatý, detektive?“

„Jmenuji se Hoshe a ne, bohatý jsem nikdy nebyl.“

„Oni opravdu nežijí podle stejných pravidel jako jiní. Když něco chtějí udělat, tak to prostě udělají. Připadalo mi to vzrušující. Bylo nádherné tam patřit, nemít žádná omezení, žít tak svobodně. A teď se na mě podívejte. Nejsem nic.“

„Nebuďte hloupá. Někdo jako vy dokáže, na co si vzpomene. Jste jenom mladá, to je všechno. Někomu ve vašem věku tak velké změny nahánějí strach. Zvládnete to. Všichni to nakonec nějak zvládneme.“

„Jste moc hodný, Hoshe. Nezasloužím si to.“ Utřela si z tváře část slz. „Zatknete mě?“

„Ne. Ale budeme vám muset najít nějaký nocleh na dnešek. Co přátelé?“

„Pche.“ Trpce se pousmála. „Žádné nemám. Před soudem jich byly stovky. Teď se mnou nemluví ani jeden. Minulý týden jsem potkala Jilly Yen. Dokonce odešla z obchodu, aby mě nemusela pozdravit.“

„Dobrá, podívejte, znám se s vedoucí jednoho penzionu nedaleko odsud. Můžete tam několik nocí zůstat na můj účet, než se trochu dáte dohromady. Třeba by vás někde vzali jako servírku nebo podobně, v tomhle městě je barů spousta. A za tři týdny začnou zápisy na vysoké školy. Určitě jste měla nějakou představu o tom, co byste chtěla dělat, než se stalo tohle všechno.“

„Ne, to ne. Nemůžu od vás vzít peníze.“ Mellanie se zvedla a rozpačitě si pročísla zcuchané vlasy. „Nestojím o almužnu.“

„To není almužna. Náhodou se mi teď daří, k povýšení mi i slušně zvedli plat.“

„Vás povýšili?“ Krátký úsměv jí povadl, když si uvědomila proč. „Aha.“

„Musíte někam jít. A tenhle penzion je levný, věřte mi.“

Mellanie sklonila hlavu. „Na jednu noc. Nic víc. Jenom jednu.“

„Ovšem. Pojďme sbalit nějakou tašku.“

Zalétla pohledem ke dveřím. „Řekli, že si ze svých věcí nesmím nic vzít. Prý to všechno zaplatil Morty, takže to teď patří bance. Proto jsem… Však víte.“

„Jistě. Já to vyřídím.“ Odvedl Mellanii do obývacího pokoje. „Tady mladá dáma si sbalí do tašky oblečení a odejde,“ řekl kravaťákům.

„Nemůžeme dovolit, aby majetek banky –“

„Právě jsem vám řekl, jak to bude,“ nenechal ho domluvit Hoshe. „Chcete z toho dělat problém? Chcete mě označit za lháře?“

Podívali se na sebe. „Ne, pane kapitáne.“

„Děkuji.“

Když vešli do hlavní ložnice, Hoshe se musel rozesmát. Nesmál se zařízení pokoje, pro playboye typické kulaté posteli s černými prostěradly a zrcadlovým portálem za polštáři. Ale ubohému unibotovi, který ležel na podlaze a na trupu měl ostře ohraničený důlek, jak ho někdo nakopl; dvě elektrosvalové končetiny byly čistě odříznuté hned u těla, zbývající tři omotané kolem noh a zavázané na uzel. Udělat něco takového s elektrosvalem vyžadovalo značnou sílu.

Mellanie si z jedné velké šatní skříně vzala skromnou tašku přes rameno.

„Nemůžu vám dovolit odnést si žádné šperky,“ upřesnil Hoshe. „A předpokládám, že některé ty šaty byly drahé.“ Díval se jí přes rameno na věšák, do posledního místečka zabraný různými šaty. Pomalým otáčením dopravoval zbytek modelů ze skrytého skladového prostoru za skříní. Těch šatů tam dohromady musely být stovky. Když se podíval, ve druhé skříni bylo stejné množství obleků a sak a skoro stejný počet nízkých i vyšších bot.

„Nebojte se,“ řekla Mellanie. „Jestli jsem se něco naučila, tak to, že drahé nerovná se praktické.“ Skládala si do tašky džíny. Hromádku na posteli tvořila většinou trička.

„Něco mě napadlo,“ řekl. „Mezi způsoby, jak vydělat nějaké peníze, je to spíš taková poslední možnost, ale váš život byl přinejmenším zajímavý, i když velkou měrou ze špatných důvodů. Jsou mediální společnosti, které by vám za ten příběh zaplatily.“

„Já vím. Ve schránce v e-správci mám takových uložené stovky. Přestala jsem se na ně dívat, když mi zavřeli kybersférový účet.“

„Proč vám zavřeli účet?“

„Říkala jsem vám, že nemám peníze. Nedělala jsem si legraci.“ Zvedla tenký tmavý ruční organizér a tázavě se na něj podívala.

„Jistě.“ Ještě neslyšel, že by někomu zavřeli účet, přístup ke kybersféře mají přece všichni.

Organizér skončil v boční kapse tašky. Sedla si na kraj postele a začala si navlékat tkaničky do sportovních bot.

„Nechám vám účet znovu aktivovat,“ řekl. „Jen data a zprávy na měsíc. Zábavné kanály ne. Vyjde mě to jen na pár dolarů.“

Mellanie se na něho podívala s otázkou v očích. „Vy se mnou chcete spát, Hoshe?“

„Ne! Samozřejmě že ne, o to tady… Já ne… O to tady nejde.“

„Lidé se mnou vždycky chtějí spát. Vím to. Jsem krásná a mladá, mám první život. A sex zbožňuju. Morty byl velice zkušený učitel; vedl mě k experimentování. Nestydím se za to, co se svým tělem dokážu, Hoshe. Rozkoš nikdy není hřích. A nevadilo by mi, kdybyste si to se mnou užil.“

Hoshe poznal, že se mu obličej barví do ruda. Slyšet ji, jak o tom mluví tak věcně, bylo jako muset přetrpět otcův pokus o vysvětlování, jak to dělají ptáčci a včeličky. „Jsem ženatý. Díky.“ Což bylo asi to nejubožejší, co ze sebe mohl dostat.

„Nerozumím tomu. Jestli vám nejde o to, abyste se mnou měl sex, proč to děláte?“

„Zabil dva lidi, zničil dva životy,“ řekl tiše Hoshe. „Nechci, aby si připsal třetí oběť. Teď ne.“

Vzala si z toaletního stolku hřeben a začala si rozčesávat vlasy. „Morty nikoho nezabil. Vy a Paula Myo jste se v tom zmýlili.“

„Já si to nemyslím.“

„Zločinecká tlupa si mohla projít její vzpomínky a zjistit, co je její, nebo to z ní dostat mučením. Morty to neudělal.“

Ve zprávě patologa nebyly ani stopy po mučení. Koupala se a někdo jí zničil paměťový článek. Ale řekl jenom: „Budeme se muset shodnout, že se na tom neshodneme.“

„Řekl vám už někdo, že na policistu jste až moc hodný?“

Hoshe počkal, až se upraví, a pak ji odvezl do penzionu. Zaplatil za týden předem a odjel. Ještě se stačil vyhnout jejímu pokusu políbit ho na rozloučenou. Nebyl si jistý, jestli je dost silný, aby odolal skutečnému fyzickému kontaktu.

*

O pět dní později vysadil taxík Mellanii v darklakeské čtvrti jménem Thurnby, zanedbaném a silně zchátralém starém průmyslovém areálu před velkou budovou připomínající skladiště. Každý pozemek chránil vysoký plot, přestože polovina továren a skladů pro maloobchody byla opuštěná. Kolem drátěných plotů se v malých dunách z papíru a plastu vršilo nafoukané smetí; vysoko nad tím se tyčily cedule realitní kanceláře s oznámením, že různá místa se nabízejí k revitalizaci. Na jednokolejné železniční trati, která vedla souběžně s hlavní cestou, bujel ve štěrku mezi pražci vysoký plevel a rezivěly kolejnice.

Mellanie se nervózně rozhlédla. Ne že by se tam případní lupiči měli kam schovat. Červená cedulka na dveřích před ní hlásala: Wayside Production. Zhluboka se nadechla a vešla.

Hoshe Finn splnil slovo a nechal jí kybersférový účet znovu aktivovat. Počet nekomerčních zpráv ve schránce jejího e-správce překračoval sedmdesát tisíc. Všechny je smazala a změnila si kód osobního rozhraní. Pak zavolala Rishonovi, reportérovi, kterého znala z doby svého vztahu s Mortonem. Udělalo mu velkou radost, že se mu ozvala, a okamžitě si s ní domluvil schůzku. Ujistil ji, že její příběh má obrovskou cenu a jeho dramatické zpracování by zaujalo celé Společenství. Nato mu svěřila svůj velkolepý nápad, že by se měla hrát sama. K jejímu údivu ho ten návrh nadchl. Prohlásil, že to by hodilo ještě víc peněz.

Zůstala s ním zavřená dva dny a vylila si mu srdce. Řekla mu všechno o těch zlatých časech, které začaly, když se s Mortonem potkali na sponzorském večírku, jaké to bylo, úžas a vzrušení z lásky. Nepřátelský postoj rodičů, večírky, přepychový požitkářský život, příslušníci oaktierské vyšší společnosti, s nimiž se po libosti stýkala, potom strašlivý soud s tím tragicky pomýleným rozsudkem. Rishon to všechno nahrál a přepracoval do velkolepého scénáře pro osmidílné drama, jehož přehrání potrvá dny. Prodal jej do čtyřiadvaceti hodin.

Za vstupními dveřmi Wayside Production byla malá recepce, stěny a strop z kompozitních panelů ohraničovaly pár starých sedaček s nohami a opěrkami z oprýskaných chromovaných trubek. Na jedné seděla dívka, usilovně zpracovávala žvýkačku a upírala oči na digistránky. Měla velice krátkou koženou sukni a bílou halenku s hlubokým výstřihem, v němž vystavovala obrovskou rýhu mezi ňadry. Byla příšerně nalíčená: řasenka jí dělala kolem očí kruhy jako pandě a rty měla leskle levandulové. Až moc tuhé platinové vlasy, tvořené z větší části příčeskem, jí sbíhaly pod ramena jako příliš natažené pružiny. Vzhlédla a zahrnula Mellanii širokým úsměvem. „Ahojky, ty jsi určitě Mellanie, poznávám tě od toho soudu.“ Hlas měla vysoký a pisklavý. Kdoví proč si u ní Mellanie ani jiný nedovedla představit.

„Jsem to já.“

„Já jsem Tiger Pansy. Jaycee mi řekl, že tě mám vyhlížet. Prý tě mám vzít rovnou na plac.“ Když se ze sedačky zvedla, byla o několik centimetrů vyšší než Mellanie. Umožňovaly jí to patnácticentimetrové, stříbrně třpytivé podpatky.

„Tiger Pansy?“ Mellanie měla co dělat, aby nevyprskla.

„No jasně, zlato, líbí se ti to? Právě jsem to začala používat. Můj agent chtěl Slippy Trixie, ale zatrhla jsem mu to.“

„Tiger Pansy je fajn. V pohodě.“

„Dík. Jsi nádherná, víš to? Fakticky mladá; slaďoučká a tak. V říši diváků tě budou milovat.“

„Ehm, díky.“ Mellanie rychle vykročila za ní.

Bylo to bývalé skladiště. Wayside Productions budovu jednoduše rozdělila příčkami na čtverce, aby byly jednotlivé scény od sebe oddělené. Mezi nimi se táhly chodby s vysokými stěnami z kompozitních panelů a bez stropů. Vysoko nahoře držely kovové trámy krovu stárnoucí střechu ze solárních kolektorů, která při sebemenším nárazu větru tiše skřípala. Po chodbách se neustále pohybovali lidé. Mellanie se musela přitisknout ke stěně, aby několik techniků proneslo kolem velké holografické portály. Dlouze se po Mellanii dívali a mnohoznačně se usmívali. Nevšímala si jich a dál šla za Tiger Pansy. Od nového OOtetování ji svědilo skoro celé tělo. Bylo tak rozsáhlé, že trvalo tři dny, než jí je udělali, a neškrábat se v těch místech bylo peklo, ale věděla, že kdyby nutkání podlehla, kůže by jí zrudla a naskákaly by na ní skvrny. To by u herečky nebylo vhodné, obzvlášť na začátku natáčení, jehož součástí je i senzorický výstup. Věděla, že ostatní herci budou dnes k jejím schopnostem skeptičtí a ona se bude muset hodně snažit, aby na všechny udělala dobrý dojem.

Minuli dveře, do kterých vcházela celá skupina hereček oblečených do školních dívčích uniforem. I přes buněčnou restrukturalizaci některé stále vypadaly dost přes třicet. Mellanie jim věnovala dlouhý pohled. Určitě to nebyly…

„Tak jsme tady,“ oznámila s náznakem hrdosti Tiger Pansy. „Vrazili do téhle scény spoustu peněz. Všichni jsou tady z tebe paf.“ Ukázala na polyfotonickou tabuli vedle dveří. Svítící písmena hlásala: Vražedné svody. „Hezký název, ne?“

„Jo.“

Tiger Pansy otevřela dveře a vešla dovnitř. Scénou byl Mortonův střešní byt. Skoro. Rozdělili ho na dvě části, přičemž na jedné byl obývák. Podlahovou plochu v bytě zabírala z převážné části posezení s pohovkami podobnými těm skutečným. Krb byl na správném místě za ní, ale přibylo k němu několik velice zvláštních soch zvířat, vyrobených ze sklolaminátu a přestříkaných tak, aby vypadaly jako z kamene. Stěny kolem pohovek byly obyčejné hologramy ukazující zbytek střešního bytu. Holokamerový prstenec o průměru tří metrů byl spuštěn z trámů tak, že visel metr nad pohovkami. Technici stáli kolem otevřeného panelu v jeho boku a něco si mumlali. Obnaženou elektronikou pomalu prolézal bot vypadající jako stonožka o velikosti paže.

Zbývající polovinu scény zabírala ložnice. Ta byla aspoň ve skutečné velikosti, i když stěny opět simulovaly jenom hologramy a černá prostěradla nebyla z hedvábí, ale z bavlny. Na matraci seděli dva muži. Jeden z nich byl Morton. Mellanie úžasem zalapala po dechu. Pak si všimla několika rozdílů a pochopila, že to je výsledek buněčné restrukturalizace. Ale musela uznat, že operace se povedla: podoba by většinu lidí dokázala oklamat. Ten vedle falešného Mortona byl Jaycee, ředitel Wayside Productions. Oblečený byl celý v černém, což většině lidí sluší. V případě Jayceeho se Mellanii zdálo, že v tom vypadá mnohem opotřebovaněji než na svých jednapadesát let, jako nějaký trapně podivínský staromládenecký strýček. Hlavu měl oholenou, ale přízračný odlesk šedivého strniště prozrazoval pleš ve tvaru mnišské tonzury. Snažila se na něho nápadně nezírat, když k ní přistoupil, ale co to je za ředitele, obzvlášť v mediální firmě, když si nedokáže poradit s holohlavostí tak, aby to mělo styl?

„Mellanie, je skvělé konečně se s vámi setkat osobně.“ Stiskl jí ruku až moc pevně a dlouze si ji při tom prohlížel. „A stojí to za to, takhle naživo. Vypadáte rozkošně.“ Umělý přátelský úsměv maličko zatuhl. „Myslel jsem, že budete mladší.“

„Co?“ Mellanie začínala mít z Wayside Productions velice špatný pocit.

„Neberte to jako kritiku, drahoušku. Mám fajnového maskéra, pár roků vám ubereme. Podívejte se, co dokázal tady s Josephem.“

Muž s Mortonovou tváří se agresivně zazubil. „Čau kotě, těším se, jak na to spolu vlítnem.“ Položil si jednu ruku mezi nohy a slastně stiskl. Mellanie přes látku kalhot viděla, že má erekci. „Neboj se, zklamaná nebudeš, s tímhle nádobíčkem určitě ne.“

„Ty jsi kretén, Josephe,“ ušklíbla se Tiger Pansy. „Mellanie, hlavně mu nedovol, aby ti dělal anál, i kdyby Jaycee tvrdil, že je to ve scénáři. Nechal se přifouknout a teď je tak velkej, že je to pro kočku. Bude tě to bolet ještě v půlce příštího týdne.“

„Hej!“ Joseph ukázal Tiger Pansy prst. „Tobě ty tvý povadlý kozy roztáhli tak, ty stará kurvo, žes mezi nima neudržela ani tohle.“

„Vyliž si.“

„Co to má sakra znamenat?“ chtěla vědět Mellanie. „Natáčíme můj příběh, to, co se stalo mně a Mortonovi, ne nějaké porno.“

„Samozřejmě, drahoušku,“ řekl Jaycee. „Vy dva,“ zavrčel na Josepha a Tiger Pansy, „vypadněte. Chci si s Mellanií promluvit.“

„O co vám jde?“ zeptala se Mellanie, když se ostatní z ložnicové scény odšourali.

„Fajn, za Josepha se omlouvám, je to pitomec. Ale patří k mým nejlepším chápéčkům.“

„Chápéčkům?“

„ChP. Chodící péro. Někteří chlapi mají i přes všechny prostředky, který dnes jsou, obrovský problémy, aby jim to při natáčení stálo. Je to psychologická záležitost, nebo nějaký takový kecy. Ale Joseph dokáže podat výkon vždycky. Je neuvěřitelnej, kurva. A tu podělanou starou štětku Tiger neposlouchej. Joseph ví, co s holkama dělá. Užiješ si to, až tě na té své kládě povozí.“

„Ne, neužiju. Tohle všechno je nějaký velký omyl. Nejsem tady kvůli pornu. Sbohem.“ Otočila se a chystala se odejít.

„Počkej, tak počkej, sakra.“ Jaycee se postavil před ni a zvedl ruce. „Tohle není žádný porno, sakra. Tady natáčíme opravdický drama ze života.“

Pohrdavě se rozhlédla po scéně. Teď už jí dávaly smysl i ty krbové sochy. „Jo, jasně.“

„Kurva, buď tak hodná a poslouchej. Četl jsem tu historku, co vypotil Rishon. Byla jsi nějaká podělaná plavkyně, když se ti Morton dostal do kalhotek, a tím šly tvoje šance v týmu do hajzlu. Je to klasika: ty jsi mladá, on má prachy. Jenomže se ukáže, že kromě toho oddělal pár lidí. On tě zradil, drahoušku. Diváci takový sračky milujou. Dokonce jsme přidali honičku po bytě, až zjistíš, co udělal. Půjde po tobě s nožem. Je to pecka, ty vole.“

„To je nesmysl,“ utrhla se na něho. „Nic takového jsem Rishonovi neřekla. Morton nikdy nikoho nezabil. Jenže vy nemáte zájem vyprávět můj příběh.“

„Jasně že mám, drahoušku. Já chci taky celej příběh, sakra. Hele, jenom nejdřív natočíme ty sexuální scény, ať to prostě máme z krku. Pak se můžeme soustředit na všechno ostatní a uděláme to hezky ve velkým stylu, na lokaci, kde se to doopravdy stalo. Souhlas?“

„Totální nesmysly!“

„Joseph se ti nelíbí? Fajn. Vůbec žádnej problém, kurva. Nechám se restrukturalizovat, abych vypadal jako ten tvůj frajer, a napumpuju tě sám.“

„Panebože!“ Zamířila ke dveřím.

Jaycee ji chytil za rameno a otočil ji. Obličej měl brunátný a rozezlený. V místech, kde to v posledních desítkách let přehnal s levnou buněčnou restrukturalizací, bylo vidět syté skvrny. „Přestaň ze sebe dělat nějakou princeznu drsňačku. Tu podělanou smlouvu jsi podepsala a kurevsky dobře jsi věděla, co v ní je. Dokonce ti pro tuhle roli udělali speciální bionický propojení, sakra. Jestli jsi najednou posraná, protože to děláš prvně, tak to vážně sorry. Můžu ti dát dávku něčeho, co tě hezky dostane do klidu, a bude po problému. Budeš celý natáčení v pohodě. Ale zapomeň, kurva, že mi sem přijdeš a začneš mi vykládat, že tohle není, co jsi chtěla.“

„Nikdo mi neřekl, že to bude probíhat takhle. Ta OOtetování jsem si nechala udělat proto, že je musíme mít všechny, to ví každá herečka. Milování je nedílnou součástí života. Takže milostná scéna přispívá k narativní struktuře dramatu. Ale je to jen jeho část. Vy chcete, abych dělala jenom to a nic jiného.“

„Herečka? To mě poser. Jestli si tak chceš nechat říkat, prosím. Ale ty podělaný OOtetování jsem zaplatil proto, že jsi šukna jak z pohádky, princezna tvrďačka. O tebe jde; ty jsi ta ozdoba, kterou můžou všichni ti ubozí zoufalci z říše diváků všem těm bohatejm hajzlíkům jenom závidět. Taková jako ty chlapovi ani nedá, když nemá v bance nějakých sto míčů. Já jim teď můžu ukázat, jak doopravdy chutnáš. A oni nás za to budou milovat.“

„Ne. Neudělám to.“

„Ty krávo pitomá, viděla jsi nějaký testy se zaškrtáváním možností, když jsi přišla? Já jsem si tě zaplatil, kurva, a já si to taky vyberu. Máme ve smlouvě, že roztáhneš nohy, když ti řeknu, a necháš nás nahrát všechny pocity, který se budou v tom tvým upjatým tělíčku honit, až si tě můj chápéčko vezme do parády. A přestaň na mě valit všechny ty sračky, nebo ti zařídím, že skončíš v hibernační komoře vedle toho tvýho vrahounskýho frajera. Máme platnou smlouvu.“

Jaycee jí hleděl triumfálně přímo do očí a snažil se v nich zachytit první náznaky podrobení.

Mellanie byla rychlá. Roky vytrvalého, úmorného tréninku s týmem jí daly sílu a reflexy, které si dnešní sportovci normálně musejí obstarávat bionickým propojením a vpravovat do těla retrosekvenováním. Vyšvihla koleno až k Jayceeho bradě, síly na to měla dost. První, co stálo v cestě, byl jeho šourek.

Dívala se, jak bez hlesu otevřel ústa. Do vytřeštěných očí se mu nahrnuly slzy. S tichým, zmučeným zvukem, jako by se dusil, se položil na bok a zkroutil se na podlaze.

„Zavolám teď svému agentovi,“ řekla chladně. „Ale až vás pustí z nemocnice, určitě si musíme zajít na oběd.“

*

Taxík Mellanii vysadil u jezera ve čtvrti Glyfada. Sedla si na dlouhou dřevěnou lavičku přímo nad vodou a dívala se, jak jachty vyjíždějí od maríny v Šilinkovém přístavu, aby chytily do plachet první ranní vítr. Bary a restaurace za ní právě začínaly otevírat. Před některými parkovaly zásobovací náklaďáky a kargoboti z nich vykládali čerstvé potraviny. Neprodávalo se ještě nikde, na to bylo příliš brzy. Její zbrusu nová mediální kariéra trvala celých pětačtyřicet minut.

Třást se začala, až když si konečně dovolila přemýšlet o Jayceem a došlo jí, co vlastně udělala. Ze rtů jí vyrazilo nevěřícné chichotání, spíš úlevné než cokoli jiného. Nikdo z Wayside Productions se ji na odchodu nepokusil zastavit. Všichni na ni jen zírali, když procházela kolem jednotlivých scén, jako by byla nějaký šílený sériový vrah, až na Tiger Pansy, která na ni zamrkala.

Nemůžu uvěřit, že jsem to udělala.

Od toho byl jen krok ke strašlivé myšlence. Jestli se tato schopnost dá najít v jádru každé lidské mysli, mohlo se opravdu stát, že Morton…

Okamžitě úvahy vedené tímto směrem zarazila.

Ale bylo to příjemné. Dokázala jsem se o sebe postarat sama.

V náhlém popudu. A Jaycee nepochybně vznese obvinění, jen co bude schopen znovu chodit a mluvit. A ona podepsala smlouvu. V tu chvíli jí to připadalo jako nádhera, dokonalé řešení situace. Návrh starého dobráka Hosheho, aby šla dělat servírku nebo studovat, byl předem odsouzen k nezdaru. Nechápal, že takové věci jednoduše dělat nemůže. Po tom životě, jaký jí ukázali, to prostě nešlo. To její možnosti značně omezovalo.

Po nábřeží se loudal mladý muž a snažil se neprohlížet si ji až příliš nápadně. Podle sportovního trička a šortek měl namířeno na nějakou jachtu. Maličko si odhrnula vlasy dozadu a věnovala mu zářivý úsměv. Odpověděl jí úsměvem, v němž bylo tolik štěněcí naděje a touhy, že měla co dělat, aby se otevřeně nerozesmála. Proboha, muži jsou tak jednoduší. Ne že by to nutně musel být muž, s ohledem na její současné rozpoložení. Dívka by byla v posteli mnohem něžnější, pozornější a vnímavější.

Bylo by příjemné nechat o sebe pečovat, být rozmazlovaná a zbožňovaná. Ale slabá. Slabá už nebudu. Slzy znovu pohrozily, že si najdou cestu ven. Od toho soudu zažila tolik. Zatnula ruce v pěst, zaryla si nehty od dlaní, až sebou bolestí škubla. Nebudu už brečet.

Zbývala jen jediná možnost. Předtím ji zkoušet nechtěla, protože šance na úspěch byla mizivá. Byl to spíš sen. Psychologická záchranná síť, kterou člověk nechce nikdy použít.

Vytáhla maličký organizér, který si odnesla ze střešního bytu. Ten s absurdně drahým foxorovým pouzdrem, kterého si milý Hoshe samozřejmě nevšiml. „Chci spojení na VI,“ řekla svému e-správci. Všechna její nová OOtetování byla pro smyslové vnímání; funkce virtuálního rozhraní Jaycee nezaplatil.

„Z jakého důvodu?“ zeptal se e-správce. Bylo notoricky známo, že VI se zdráhá přijímat hovory od jednotlivých lidí. Kromě komplexních bankovních služeb neměla se Společenstvím prakticky jiný kontakt než oficiální vládní žádosti a nouzové situace.

Zvedla si maličký organizér k obličeji. „Jenom řekni, kdo volá,“ zašeptala. „A zeptej se, jestli… jestli si mě dědeček pamatuje.“

Miniaturní obrazovka na přední straně ručního organizéru se okamžitě rozzářila a ukázala oranžové a tyrkysové sinusoidy mizející ve společném úběžníku. „Ahoj, malá Mel.“

„Dědečku?“ Z jejího sevřeného hrdla se tomu slovu nechtělo ven. Ty zatracené slzy znovu hrozily, že vyhrknou z očí. Opravdu nečekala, že to vyjde.

„Ano, je tady s námi.“

Mellanie si vzpomněla na ten poslední, trýznivě dlouhý den v hospicu, kdy čekala u jeho lůžka, až zemře. Bylo jí tenkrát jenom devět a nechápala, proč se nenechal omladit jako všichni ostatní. Rodiče ji tam nechtěli, ale nedala se odbýt, už tenkrát byla tvrdohlavá. Dědeček (vlastně její prapradědeček) byl vždycky nejmilejší příbuzný, kterého měla, vždycky si na svou malou Mel našel čas, přestože patřil k nejvýznačnějším obyvatelům planety. Všechny historické materiály ve škole ho uváděly jako jednoho z programátorů, kteří pomohli Sheldonovi a Isaacsovi napsat ovládací software pro původní červí díru. „Jsi to pořád ty, dědečku?“

„Na to se těžko odpovídá, Mellanie. Jsme vzpomínky tvého dědečka, ale současně jsme víc, o celý vesmír víc, takže zdaleka nejsme tím jednotlivcem, kterého chceš.“

„Tys mi vždycky naslouchal, dědečku. Vždycky jsi říkal, že mi pomůžeš, když budeš moci. A já teď pomoc doopravdy, doopravdy moc potřebuju.“

„Nemáme fyzický charakter, Mellanie, můžeme pomáhat jenom slovy.“

„Právě to potřebuju: poradit. Potřebuju vědět, co mám dělat, dědečku. Trochu jsem si to v životě podělala.“

„Je ti teprve dvacet, Mellanie. Jsi ještě dítě. Ještě jsi ani nezačala pořádně žít.“

„Tak proč mám pocit, jako by byl skoro konec?“

„Samozřejmě proto, že jsi mladá. Všechno, co se ti přihodí, je v tvém věku strašně důležité.“

„Asi jo. Tak pomůžeš mi, dědečku?“

„Co by tě zajímalo?“

„Momentálně nemám žádné peníze.“

„Vidíme to. Darklakeská národní banka je efektivní, jak to má ve zvyku, a vyčísluje aktiva tvého bývalého milence, aby mohla být přerozdělena. Finanční prostředky se rozdělí mezi Taru Jennifer Shaheefovou a Wyobieho Cotala, až si různí úředníci, právníci a instituce stáhnou různé přemrštěné poplatky. Nedomníváme se, že bys byla úspěšná, pokud bys požádala o procenta z nich. Z hlediska práva je tvoje postavení velice slabé.“

„Já žádná nechci,“ řekla důrazně. „Rozhodla jsem se, že už nebudu nikdy na nikom závislá. Odteď si budu život spravovat sama.“

„To je ta malá Mel, kterou si pamatujeme. Vždycky jsme na tebe byly pyšné.“

„Snažila jsem se prodat, co bylo mezi mnou a Mortonem, ale nedopadlo to moc dobře. Asi jsem byla naivní a hloupá. Věřila jsem reportérovi. Moc se to nevyvedlo. Možná mě zavřou. Byl tam jeden hrozný chlap, pornograf. Tak trochu jsem ho napadla.“

„Kdo to kdy viděl, věřit reportérovi. To byla hloupost. Ale ta situace se pravděpodobně řešit dá. A pornografové nepatří k lidem, kteří by běhali na policii.“

„Chtěla jsem si udělat jméno, dědečku. Napadlo mě, že bych se mohla stát celebritou, mediální osobností. Vzhled na to mám a určitě mám i odhodlání, abych to dokázala. Jen potřebuju trochu vedení, to je všechno. Můj příběh měl být jenom začátek. Až se zveřejní, lidé mě budou znát. To se dá využít. Kdyby se mi podařilo udržet se v unisféře, kdo ví, třeba bych jednou mohla být slavná jako Alessandra Baronová.“

„To bys určitě mohla. Potenciál pro to máš. Kam přesně podle tebe do toho plánu zapadáme my?“

„Chtěla bych, abys mi dělal agenta, dědečku. Potřebuju získat svůj příběh od Rishona zpátky a znovu ho prodat, tentokrát uznávanému producentovi. Taky budu muset zaplatit Wayside Productions za svá OOtetování. Můžeš mi vyjednat nejlepší dohodu; jsi čestný, ty mě na hůl nevezmeš. A zároveň jsi banka. Moje peníze u tebe budou v bezpečí.“

„Jistě. Dobrá, uděláme to pro tebe. Ale je tu otázka naší odměny.“

„Já vím. Bývá to deset procent, že? Nebo si říkáš o víc?“

„Neuvažovaly jsme o finančních procentech.“

„Ach tak.“ Zamračila se na obrazovku miniaturního organizéru a nahodilý obrazec na ní. „Co tedy chceš?“

„Jestli to se zájmem o kariéru v médiích myslíš vážně, budeš potřebovat senzorické rozhraní ve vysílací kvalitě.“

„Ano, profesionální nervový výstup, vím o tom. To, co už mám, je rozumný začátek. Doufala jsem, že si ze zálohy zaplatím vylepšení, a chtěla bych taky nějaké implantáty. Chci přejít na virtuál.“

„Zaplatíme ta vylepšení. Ale v určitých situacích je budeme chtít využít.“

„Tomu nerozumím.“

„Mnozí lidé si myslí, že naše přítomnost ve Společenství je absolutní, zprostředkovaná unisférou. Ale i my máme své meze. Je mnoho míst, kam se nedostaneme. Některá jsou blokovaná záměrně, jiným jen chybí elektronická infrastruktura. Ty bys nám při zvláštních příležitostech mohla do těchto oblastí zajistit přístup.“

„Chceš říct, že nás sledujete? Vždycky jsem to měla jen za hloupou konspirační teorii.“

„Nesledujeme každého. Ale máme stejné zájmy jako vy a vy jste prostřednictvím nesčetných paměťových stažení naší součástí. Abychom použily starou frázi: naše osudy se proplétají. Rozplést by se daly jedině za cenu odchodu ze sféry veškeré lidské aktivity. Rozhodly jsme se to neudělat.“

„Proč? Vsadím se, že váš život by byl jednodušší.“

„A ty myslíš, že to je dobře? Žádná entita se nemůže v izolaci obohatit.“

„Takže nás opravdu sledujete. A taky nás manipulujete?“

„Když vystupujeme jako prostředníci, řídíme běh vašeho života. Je to manipulace? Jsme data. Je pro nás přirozené získávat víc, soustavně své poznání rozšiřovat a využívat je. Je to náš jazyk a současně naše měna. Aktuální lidské události tvoří velice malou část informací, které vstřebáváme.“

„Takže je to spíš tak, že nás studujete?“

„Ne jako jednotlivce. Samozřejmě nás zajímá vaše společnost a to, jak plynou její proudy. To, co působí na vás, působí i na nás.“

„A vy nestojíte o žádná překvapení.“

„Ty o ně stojíš?“

„Asi ne.“

„V tom případě si rozumíme. Pořád tedy chceš, abychom vystupovaly jako tvůj zástupce a rádce, malá Mel?“

„Byla bych jako váš tajný agent, že?“

„Ta role má paralely. Ale nejsou s ní spojena žádná rizika, jednoduše budeš našima očima a ušima na skrytých místech. Nečekej, že dostaneš nějaké výstřední vynálezy a létající auta.“

Mellanie se zasmála, poprvé po dlouhé době. Ale škoda těch létajících aut, byla by to legrace. „Udělejme to tak.“ Protože jestli to dědeček myslel vážně, bude VI muset zařídit, aby měla úspěch.

*

Poslední části měděných hadiček kávovaru zapadly hezky na místo a Mark Vernon pomocí elektrosvalových kombinaček dotáhl těsnění. Znovu našrouboval chromovaný kryt a přístroj zapnul. Rozsvítily se na něm tři zelené kontrolky.

„A je to. Všechno zase funguje.“

Mandy radostně zatleskala. „Obrovské díky, Marku. Pořád jsem Dilovi říkala, že je to pokažené, ale on s tím nic neudělal a nechal nás, ať se plácáme ve sračkách. Jsi můj hrdina.“

Usmál se na mladou servírku, která jen zářila. Rovnala pod skleněný pult čerstvé snídaňové panini připravené pro první ranní zákazníky; obrovské půlky italského chleba uzavírající mezi sebou celá jídla, smažená vajíčka, párky, kyias s rajčaty, nebo šunku, sýr a ananas, případně vegetariánské omelety. Její kolegyně ze směny, Julie, vzadu rachotila pánvemi a kameninovým nádobím. Ze dvířek se rozlévala vůně grilované medové slaniny.

„Vlastně to bylo úplně jednoduché,“ řekl skromně. Za obslužným pultem bylo těsno, a tak Mandy stála trochu moc blízko, a taky trochu moc obdivně. „Ehm, tak já půjdu.“ Ukládal si nářadí do malé brašny, kterou s sebou pořád nosil. Druhou rukou ji držel mezi nimi jako nějaký obranný štít.

„Ne, nepůjdeš. Sedneš si tam a já ti nachystám pořádnou snídani. Zasloužíš si aspoň to. A Dilovi svou návštěvu pořádně naúčtuj. Zatracenej držgrešle.“

„Tak jo,“ přikývl smířeně Mark. Ve skutečnosti měl hlad. Z Ulonského údolí, kde měli Vernonovi usedlost s vinicí, to bylo do Randtownu patnáct minut jízdy. Mandin zoufalý ranní telefonát mu nedopřál čas, aby před odjezdem něco zakousl. Dokonce ještě ani nepoužil zubní gel.

Sedl si k velkému stolu s mramorovou deskou u jednoho z velkých obloukových oken kavárny Čaj pro dva. Stůl u okna z druhé strany dveří již obsadil nějaký pár. Na sobě měli lyžařské oblečení, něco si blaženě špitali s hlavami zamilovaně nakloněnými k sobě a zbytek světa kolem sebe nevnímali.

Přes Dau’singské hory, které lemovaly Randtown ze severu, vykukovalo jasné slunce. Mark si rozbalil digistránku a nasadil si sluneční brýle, aby ho neoslňovalo světlo, které dovnitř padalo oknem. Nerad četl přímo virtuálním zrakem, z písmen v zorném poli ho vždycky rozbolela hlava. Po levé straně rolovaly titulky hlavních zpráv, proti nim byly místní události nahrávané do kybersféry Randtownskou kronikou, jedinou mediální společností na této polovině kontinentu. Ani veškerá dobrá vůle a loajalita světa nedokázaly v Markovi rozdmýchat dost nadšení, aby si četl o nové okružní silnici kolem západních částí města nebo o návrhu zalesňovacího projektu v údolí Ústřic. Proto řekl e-správci, aby mu vyhledal včerejší zprávy z celého Společenství, a podíval se na začátek prezidentské kampaně. Mezi řádky textu o financování kampaně Doi se dalo číst, že si zatím nezajistila podporu Sheldonů, Halgarthů ani Singhů.

„Tak tady to máš,“ zahlaholila Mandy a položila před něho talíř. Vršily se na něm lívance a vrstvy slaniny, ze kterých pomalu vytékal javorový sirup; jahody a lolinky nahoře byly uspořádané do tvaru rozesmátého obličeje. Vedle postavila vysokou sklenici s jablkem a mangem v drceném ledu. „Toast a kávu ti přinesu, až budou.“ Zamrkala a odběhla přijmout objednávku od lyžařského páru. Espresovač za obslužným pultem začal spokojeně bublat a vypouštět páru.

Julie, jako by si uvědomila, že začali fungovat, zapnula audiosystém a pustila na něm album nějaké neznámé akustické indické skupiny. Tak už to v Randtownu chodilo: v každé kavárně a každém baru hráli tak módní hudbu, že než se s ní Mark stačil pořádně seznámit a třeba ji začít oceňovat, skupina se buď rozpadla, nebo zaprodala. Zadíval se na gigantickou horu kalorií před sebou. Povzdychl si. Vzal do ruky vidličku. Liz poslední dobou trousí na adresu jeho pasu dosti ostré poznámky. Jenže zdejší jídlo bylo nebezpečně skvělé. Nic se nevařilo samostatně; když člověk chtěl jehněčí žebírko, musel si dát i šest druhů mimozemské zeleniny, tři omáčky a zvláštní čatní. A když si neobjednal předkrm a dezert, vypadal vyloženě divně.

Vůně jídla se zřejmě šířila ulicí. Zatímco Mark jedl, do kavárny se začali trousit lidé. Někteří vypadali jako turisté, kteří si před hektickými denními aktivitami chtějí dát pořádné jídlo. Než si našli volný stůl, pohledem zhodnotili pseudořímský styl interiéru. Místní si u pultu brali panini ohřáté v mikrovlnce a horké nápoje s sebou. Mandy mu skoro neměla čas přinést čtyři silné toasty a máslo s vanilkovo-rebarborovým džemem, který měl obzvlášť rád. Na okraji talíře mu pro všechny případy seděl pain au chocolat.

Nakonec se mu podařilo z Čaje pro dva odejít o půl deváté, nebo se spíš odbatolit, jak tomu říkala Liz. Venku bylo přesně to ráno, kvůli kterému urazil tři sta světelných let, aby se do něho mohl každý den ponořit. Nasával vzduch, který měl v sobě ten zřetelný svěží chlad, jaký se dá najít jen při úpatí hor se zasněženými vrcholky. Na vyšších štítech a náhorních plošinách Dau’singů leželo ještě velké množství sněhu a totéž platilo i pro oba lyžařské areály. Když Mark k horám vzhlédl, sluneční brýle se ztmavily před světlem jasné hvězdy třídy G-9 linoucím se z bezmračné oblohy Elánu. Hory v podobě působivé bariéry ze svraštělých kuželů a štítů dominovaly krajině za městem. Teď, když na jižní polokouli Elánu přicházelo jaro, začínala z linie sněhu vytékat voda z tání a vyplňovat každou puklinu prudkými zpěněnými bystřinami. Spodní svahy opanovaly odrůdy borovic z různých míst Společenství a přinesly s sebou velice potřebnou kaskádu zelené vegetace. Nad nimi se ještě dařilo původní bleskovici, nezajímavé žlutozelené travině s rozcuchanými vlákny. Kromě maličké oázy cizí vegetace, kterou do oblasti přivezli lidé, pokrývala bleskovice všechny hory a zarůstala bezmála čtvrtinu kontinentu.

Po obloze již lenivě poletovaly malé protáhlé trojúhelníky zlaté látky; první letci nového dne se pleskavě vydali hledat termály. Normálně startovali z hřebenů Černovodé skály, jež se zvedala za východní čtvrtí města. Les, kterým byla skála porostlá, protínala lanovka vedoucí od dolní stanice za hřišti střední školy k půlkruhové budově Orbity, jež vystupovala z vršku širokého útesu šest set metrů nad městem a vypadala, jako by přes okraj vykukoval létající talíř. Tamní restaurace byla předražená past na turisty, i když výhledy, které se z ní otevíraly na město a jezero, neměly konkurenci.

Chromově modré kabinky lanovek vozily každý den nahoru na Orbitu turisty, letové profesionály a blázny do extrémních sportů. Odtamtud prokličkovali lesními pěšinami na hřeben, kde vítr foukal správným směrem, zavřeli se do Vinciho kombinézy a vzlétli. Opravdoví profesionálové trávili poletováním a kroužením v termálech celý den a vraceli se až za soumraku. Vinciho kombinéza se používala snadno: byl to v podstatě zužující se tenký spací pytel s ptačími křídly, jejichž rozpětí dosahovalo až osmi metrů. Člověk se v ní postavil na vršek hřebene, roztáhl paže jako ukřižovaný a vrhl se vpřed do propasti. Elektrosvalové pásky v křídlech kopírovaly a zesilovaly pohyby paží a zápěstí a umožňovaly křídlům mávání, náklon a kolébání. Lidem se ještě nepodařilo víc se přiblížit čistému ptačímu letu.

Mark tam nahoře byl několikrát, v instruktorské kombinéze spolu s kamarádem, který žil ve městě. Byl to opravdu úžasný pocit, ale nechystal se změnit práci a věnovat se tomu na plný úvazek.

Prošel po svažující se Hlavní třídě k nábřeží. Obchody po obou stranách promenády byly sbírkou maloobchodních franšíz známých z celého Společenství, jako je Bean Here, a nevyhnutelných občerstvení typu Babovy Kebaby, proložených krámky místních řemeslníků a bary a kavárnami, čímž vznikala různorodá nákupní směsice. Téměř všechny budovy byly přízemní a na strmých střechách nesly solární panely. Patro měly většinou restaurace nebo bary s terasou, kde mohli zákazníci sedět na slunci a shora pozorovat chodce. Většina domů na Hlavní třídě byla složena z prefabrikovaných modulů, což jí dodávalo poněkud dočasné vzezření, i když několik průčelí již bylo obloženo pevným modrofialovým kamenem, který se dal získat ze suťovisek po celých Dau’singách, nebo dřevem z borovic. Bočními uličkami, kde se po zdech vinuly úhledně prostříhané popínavé rostliny a na dlaždicích byly rozestaveny otlučené staré židle, bylo možné projít k menším obchodům a jednopokojovým garsonkám. Kolem se povalovaly láhve a sklenice, důkaz večírků, kterých bylo v těch maličkých enklávách každou noc plno.

Podniky po celé Hlavní třídě otevíraly. Uvnitř se rozsvěcelo. Zaměstnanci a správcoboti uklízeli podlahy. Mark se s mnoha lidmi z personálu pozdravil a ještě víc bylo těch, kterým zamával. Všichni byli mladí a jejich vzhled byl zvláštně uniformní; nebýt různých odstínů pleti, mohli by všichni být příbuzní. Mladíci měli nakrátko ostříhané ježaté vlasy, možná několikadenní strniště a těla, která skutečně byla v kondici, nejenom přehnaně vysportovaná z tělocvičny; chodili ve volných svetrech nebo ještě volnějších nepromokavých bundách, šortkách po kolena a sportovních sandálech. Naproti tomu na děvčata se hezky dívalo, chodila v krátkých sukních nebo obtažených kalhotách a v tričkách, která bez ohledu na venkovní chlad ukazovala pevné břicho. Všichni tady byli jen na záskok: pracovali v obchodech, zastávali místa servírek a číšníků, obsluhovali u baru, dělali portýry v hotelech, jezdili s potápěčskými čluny, prováděli na výletech, hlídali děti trvalým obyvatelům. Dělali to z jediného důvodu: aby si vydělali dost peněz na další extrémní zážitek. Nejdůležitějším průmyslovým odvětvím v Randtownu byl turistický ruch a od nespočtu jiných prázdninových destinací po celém Společenství jej odlišovaly sporty provozované v okolní drsné krajině. Přitahovaly prváky, ty, kteří byli celkově nespokojení s normálním životem ve Společenství; ne rebely, jenom závisláky na adrenalinu, odhodlané najít rychlejší cestu z hory, nebezpečnější způsob, jak na raftu splout peřeje, ostřeji řezat zatáčky na vodním skútru nebo se nechat vyvézt ještě výš na heliskiing. Ale přijížděli i starší, konzervativnější lidé, kteří měli za sebou víc životů. Bydleli v nóbl hotelech a každý den se nechávali klimatizovanými autobusy vyvážet na naplánované aktivity. To oni vytvářeli ekonomiku služeb, jež poskytovala stovky špatně placených prací takovým, jako byly Mandy a Julie.

Mark přešel jednoproudovou silnici na konci Hlavní třídy a vydal se po nábřežní promenádě. Randtown vyrostl kolem podkovovité zátoky na severním břehu jezera Trine’ba. S délkou sto osmdesáti kilometrů to byl největší vnitrozemský sladkovodní rezervoár na Elánu. Jezero navazovalo na výšku hor, které je mezi sebou svíraly, a místy bylo hluboké víc než kilometr. Pod úžasně modrou hladinou se skrýval jedinečný mořský biotop, který se po desítky milionů let vyvíjel v izolaci. Mělčinám vévodily neskutečně krásné korálové útesy, zatímco z hlubin uprostřed jako miniaturní sopky vyrůstaly kuželovité atoly. Byly domovem pro tisíce druhů vodních tvorů, od bizarních po nádherné; ale podobně jako jejich příbuzní ze slaných vod této planety používali k pohybu spíš nebezpečně vyhlížející trny a vřetena než ploutve.

Po zimním lyžování a snowboardování bylo druhým největším turistickým lákadlem Randtownu potápění. Z nábřeží vybíhaly desítky mol, u nichž kotvily čluny využívané pro komerční potápění. I dnes, kdy Trine’ba skoro zamrzala, pořádaly desítky cestovních kanceláří vyjížďky na jezero. Mark se díval, jak kolem proplouvá katamarán Celestial Tours a lodní šrouby za každým trupem čeří hustou pěnu. Několik členů posádky mu z přídě zamávalo a zavolalo něco, co zaniklo v hluku motorů.

Šel dál kolem kamenné zdi, po celé délce popsané básní. Někdy si ji chtěl přečíst od začátku do konce. Autodílna Ables Motors, což byla jeho franšíza, se nacházela několik ulic od východního konce promenády. Dorazil tam chvíli před tři čtvrtě na devět. Přestože byl Randtown jediným opravdovým městem v okruhu osmi set kilometrů, nebyl nijak zvlášť velký. Bez turistů a mladých dočasných obyvatel v něm žilo jen něco přes pět tisíc lidí. Z jednoho konce na druhý se dalo dojít za necelou čtvrthodinu.

Stejný počet lidí obýval údolí a nížiny na severozápadě, kde se rozrůstaly farmy a vinice. Aby se mohli pohybovat po místních prašných cestách, potřebovali pořádné vozy s náhonem všech čtyř kol. A na to se specializovala Ables Motors, divize Farndale vyrábějící auta do drsného terénu. Markovi to připadalo jako dokonalé řešení, když hledali nový domov a kariéru. Se stroji to uměl, takže většinu drobnějších oprav zvládal sám; a prodej nových i ojetých modelů mohl tento příjem značně navýšit. Bohužel, Ables Motors byla pro Farndale relativně nová záležitost, neověřená značka, a tak lví podíl na trhu ukrajovaly staré známé výrobky Mercedesu, Fordu, Range Roveru a Telmaru. Nepomáhalo ani to, že autoservis firmy Ables fungoval jen několik let. Možná si to měl uvědomit, když si ho uvázal na krk spolu s nesplacenou hypotékou. Prodeje šly pomalu a s ohledem na malý počet vozidel značky Ables v oblasti byly stejně zřídkavé i servisní práce.

Markovi netrvalo ani čtrnáct dní, než pochopil, že podnikáním s vozy 4x4 do rodiny žádný slušný příjem nepřinese. Když se začal rozhlížet po nějaké další práci, rychle zjistil, že lidé z města i farem mají spoustu pokažených zařízení, jež dokáže opravit každý, kdo má nejzákladnější mechanické dovednosti. Mark byl zatraceně šikovný mechanik a elektrikář, navíc měl plně vybavenou dílnu. Na začátku třetího týdne si do dílny přinesl pár věcí, dva serviboty, klimatizační jednotku, sonar z katamaránu potápěčského operátora a solární tepelné výměníky.

Randtown byl úzce provázaná komunita, a tak se zpráva o někom, kdo má takový talent, rychle roznesla. Zanedlouho byl zavalen spotřebiči a zařízeními k opravě. Většinu toho dělal za hotové, i když daně na Elánu nebyly nijak přemrštěné. Ale splácet hypotéku za vinici se jim dařilo rychleji, než původně plánovali.

To ráno na něho v dílně čekaly tři automatické česače. Každá jednotka byla velká jak auto a měla tolik elektrosvalových doplňků, že by stačily na vybavení Raiela protézami. Patřily Juriji Conantovi, který vlastnil v Ulonském údolí tři vinice a byl to teď dobrý přítel a soused. Jeden z Jurijových synů byl stejně starý jako Barry.

Mark si oblékl pracovní kombinézu a začal dělat prvnímu stroji diagnostiku. Ložiska magnetického pohonu byla na šrot. Ještě pořád byl zalezlý pod strojem a kontroloval supravodivé spoje, když do dílny vešla Olivia, asistentka prodeje jeho autoservisu.

„Slyšel jsi to?“ zeptala se rozrušeně.

Mark vyjel na plochém vozíku zpod zabláceného autočesače a dotčeně se na ni podíval: „Wolfram se konečně včera večer zeptal, jestli může přijít na kafe?“ Byla to sága zklamané lásky, která se odvíjela už dva týdny; každý den ráno se Mark zpravidla dozvěděl nejnovější pokračování.

„Ne! Druhá šance se vrátila. Před čtyřiceti minutami vylétli nad Anshunem z hyperprostoru.“

„Sakra! Vážně?“ Mark se ani nesnažil předstírat, že by ho to nezajímalo. Kdyby nebyl ženatý a neměl rodinné závazky, sám by si podal žádost, aby se výpravy mohl zúčastnit. Všechno to je součást zajímavějšího vesmíru, který existoval mimo Augustu. Takto si aspoň o projektu opatřil spoustu informací, až dokázal všemi těmi statistikami a banálními fakty unudit spoustu lidí. Jeho e-správce měl za úkol upozornit ho na každý nový vývoj, který s letem souvisí, ale když jel ráno do města, zablokoval e-správci přístup do kybersféry, aby předešel dalším nouzovým voláním, jako bylo to z Čaje pro dva. Rodina se s ním spojit mohla, ale nikdo jiný ne. Když došel do autodílny, zapomněl to zrušit. „Co zjistili?“ zeptal se a spěšně blokování odstranil.

„Je to pryč, nebo tak něco.“

„Co je pryč?“ Ve virtuálním zorném poli se mu začala řadit data.

„Ta bariéra. Zmizela, když ji začali zkoumat.“

„To mě podrž.“ Začal virtuálníma rukama kmitat po ikonách a vyvolávat si informace. Nakonec se toho v reálném čase valilo tolik, že zašli do malé kanceláře v zadní části prodejny, aby si záběry prohlédli na holografickém portálu. KKP uvolňovala videa z průzkumu zároveň s tím, jak kosmická loď nahrávala data. Mediální společnosti se na ně se škodolibou radostí vrhaly a sestavovaly ve studiích vlastní analýzy a komentátorské týmy.

Olivia měla pravdu, bariéra už neexistovala. Její zmizení bylo šokující, zasáhlo ho se stejnou silou jako zpráva o nenadálé smrti v rodině; tohle absolutně nečekal. A soudě podle toho, jak se odborníci ve studiu potýkali s tím, aby tomu dali smysl, to nečekal ani nikdo z nich.

Na cestě před autoservisem byl jen minimální provoz. V ruské čokoládovně naproti běžely na portálu nad pultem stejné záběry. Zákazníci seděli u stolů, pití si nevšímali a hleděli na nepochopitelně obrovskou bariéru. Zavolal Liz, aby zjistil, jestli se taky dívá. Odpověděla, že ano, sedí se zbytkem personálu révové školky Dunbavand, kde pracovala, a sleduje záběry na jedné z obrazovek v kanceláři.

Mark se ohromeně díval, jak v portálu na jeho stole rotují koule a prstence Temné pevnosti. Bylo strašně těžké si uvědomit to měřítko. A pak tam byla dysonovská civilizace rozlezlá po celé soustavě. Vzrušení, které prožíval při pozorování nukleární přestřelky mezi loděmi z pohodlí kanceláře, v něm vzbuzovalo pocit, jako by dělal něco nedovoleného. Žádnému z komentátorů, které si Alessandra Baronová pozvala do studia, se potenciální důsledky nezamlouvaly. Obrátila se na kulturního antropologa, aby se pokusil vysvětlit, proč by spolu druh létající do vesmíru takovým způsobem bojoval. Očividně neměl tušení.

Hodiny ubíhaly, aniž si to Mark skutečně uvědomoval. Teprve když Olivia řekla: „Udělám si polední pauzu,“ konečně se po ní podíval, zamračil se a snažil se přijít na to, co právě řekla.

„Jo, jasně,“ odpověděl. „Nečekám, že by si dnes k nám někdo přišel koupit auto.“ Došel k závěru, že by si měl sám udělat přestávku, a zavřel za sebou dveře dílny. Na to, že bylo poledne, vládl na promenádě neobvyklý klid. Mark si nasadil kapuci bundy, aby se chránil před ostrým větrem od jezera. Ti, kteří ho přeci jenom minuli, měli prázdný, nepřítomný výraz typický pro někoho pohlceného virtuálním zorným polem. Všichni hltali návrat kosmické lodě. Bylo to stejně důležité jako finále Poháru, kdy to po celou první polovinu vypadalo, že Brazílie doopravdy prohraje. Instinktivně zalétl očima k Černému domu, kde bydlel Simon Rand, a napadlo ho, jestli i jemu se dnes mění pohled na život. Bylo to obrovské sídlo v georgiánském stylu, zasazené do svahu nad východní částí jezerní zátoky, uprostřed deseti akrů vlastního, dokonale upraveného pozemku. Na svazích kolem byly uspořádány desítky domů, těch nejdražších a nejexkluzivnějších ve městě, ale s majestátností Černého domu se nemohl měřit žádný. Mnohé z nich patřily prvním usedlíkům, mužům a ženám, kteří se připojili k Simonovu donkichotskému úsilí a pomohli postavit silnici přes hory.

Bylo to už pětapadesát let, co na planetární stanici Elánu dorazil Simon Rand a s ním celý vlak naložený silničními stroji od JCB, flotilou různých botů a náklaďáky napěchovanými stavebními systémy. Už tenkrát byl docela bohatý prvoživotní syn jedné z méně důležitých pozemských Významných rodin, který zpeněžil svůj svěřenecký fond, aby si mohl koupit sen. V duchu legend o Oregonské stezce se rozhodl vyrazit na nějaké nové, nezkažené místo a ochránit je před moderním znesvěcením. Elán, který byl pro osadníky tenkrát otevřený pouhých několik desítek let, představoval dobrý výchozí bod. Vláda planety poskytovala developerům a investorům velké úlevy, pokud pomohli vybudovat nové čtvrtě a infrastrukturu. Představa byla, že takoví podnikaví lidé přivezou celé továrny a postaví kolem nich obytné domy. Ale Simonova velice odlišná vize zelené komunity byla vcelku neškodná, a tak mu úředníci potvrdili licence na pozemky a potají doufali, že podnik je odsouzen ke zkáze. Ostatně, planety Společenství byly poseté pošetilostmi výstředních romantiků a jejich promrhaným jměním.

Simon se okamžitě vydal na téměř neobydlený jižní kontinent Ryceel. Jakmile tam dorazil, pustil se do největší možné pošetilosti: stavby silnice přes impozantní Dau’singské hory, jako by na sever od hor nebyla k dispozici spousta dostupné půdy. Několik zpravodajských programů zveřejnilo v přehledech událostí posměšné reportáže, které nalákaly další idealisty a podporovatele jeho plánu, ochotné ušpinit si ruce za odměnu v podobě toho, že až skončí, budou žít v tiché komunitě mimo hlavní proud. A Simon se přes své podivnosti na podnik nakonec připravil s pragmatickou důkladností.

O tři roky a sedm set osmdesát kilometrů později se za předsmrtného řevu rozpadající se skály a ve vířících oblacích špinavé páry, jako by to byl nějaký nelétající drak, poslední přeživší gigantický stavební stroj JCB prokousal kolem úpatí Černovodé skály. Za ním vedla směrově dělená silnice z enzymově vázaného betonu, která překonávala sedmnáct řek a provrtávala se jedenácti horami. Po čerstvě položeném povrchu, který křupal a uvolňoval výpary připomínající močovinu, kráčel Simon a vedl chaotickou karavanu obytných vozů, náklaďáků, a dokonce několika koní a mul zapřažených do povozů. Tři další silniční stroje, které cestu zahájily, zůstaly opuštěné za nimi, rozebrané na náhradní díly, nehybné kolosy rezivějící u cesty jako pomníky jejího vzniku.

Podobně jako Mojžíš dávno před ním se Simon rozhlédl po jezeře Trine’ba a řekl: „Sem patříme.“ Viděl, že zdejší chladivá modrá voda rozdělila hory táhnoucí se přes celý kontinent a nechala je stát v sevřených řadách podél svého břehu. Hradby horského masivu se táhly do dáli a dokonale se odrážely od povrchu neposkvrněného zrcadla. Po obou stranách se přes rozeklané skály valily stovky vodopádů napájených vodou z tání, počínaje stříbrnými čůrky, které sotva zamokřily skálu, po mohutné pěnící kaskády vyvrhující tříšť hustší než déšť. Ze středu jezera vystupovaly maličké, útlé červenofialové korálové kužely. A obrovskou propast vzduchu nad vodní hladinou vyplňovalo ticho tak hluboké, že pohltilo i jeho myšlenky.

Za dvaapadesát let se ten majestátní pohled nezměnil. Simon si na tom velice zakládal. Budovy, lesy, pole, odvodňovací kanály a cesty se už rozšířily do panenské krajiny za Randtownem, ale průmysl chyběl, žádné továrny a obchodní areály, které zpravidla ověšují okraje lidských sídel. Obyvatelé si mohli přivézt, co chtěli, po dlouhé zpoplatněné dálnici, která stále představovala jejich jediné fyzické spojení se zbytkem lidstva. Stavět vedle ní železnici nebylo ekonomické a pro letiště nebylo místo. Simon neměl v úmyslu změnit většinovou kulturu Společenství, chtěl jen svůj kousíček ochránit před jejími nejhoršími aspekty. Proto farmy byly ekologické, město mělo hlavní příjmy z turistiky, energie pocházela z geotermálních a solárních zdrojů, spalovací motory byly zakázané, recyklace fungovala jako malé náboženství a odpadní vody se upravovaly v zabezpečených bioreaktorech, aby nehrozilo nejmenší nebezpečí, že nějaká zavlečená chemikálie lidského původu znečistí vzácně čistou vodu jezera Trine’ba.

V otázce přístupu k životnímu prostředí se Mark přestěhoval z jednoho extrému do druhého.

Ve virtuálním zorném poli viděl přízračný obraz Druhé šance přibližující se pomalým manévrováním k doku na montážní plošině vysoko nad Anshunem. Udivilo ho, v jakém je stavu, jak vypadá nedotčeně. Po takové cestě určitě mělo být vidět nějaké známky opotřebení, pár kolizí s meteory, stopy ožehnutí, prostě něco, co by dokazovalo, jak byla daleko a co viděla. Ale loď vypadala stejně nově a neposkvrněně jako v den svého odletu.

Zastavil se v jednom stánku za promenádou a koupil si k obědu bap s tuňákem, krevetami, talarotem, kukuřicí a majonézou, trochu vegetariánského suši a něco malého jako zákusek. Prodala mu to Sasmi. Do města přijela před několika měsíci na zahájení snowboardové sezóny. Zásluhou havraních vlasů a zploštělého obličeje si Mark myslel, že má původ někde v Orientu, dokud mu neřekla, že její předkové byli ve skutečnosti Finové. Milá dívka, která se po hlavě vrhala do všeho, co Randtown nabízel: kamarádi, večírky, sporty. A vždycky si našla čas, aby si s Markem promluvila, ale ne že by tím byl nějak výjimečný, ona prostě měla nezkrotně optimistickou povahu.

Dnes pohltilo drama návratu kosmické lodě dokonce i ji. Zatímco se díval, jak mu chystá bap, prohodili spolu: „Slyšela jsi?“ a „Viděl jsi to video, kde…“ Když se pak vracel po promenádě, v hlavě mu zůstával její úsměv na rozloučenou. Ještě nikdy v životě kolem sebe neměl tolik svodů. Patřilo to k nepopiratelným vlastnostem Randtownu: všichni tady měli život napěchovaný událostmi, které většinou vypadaly jako párty a setkávání s jinými lidmi, ale přes to všechno nikdy neměli naspěch. Po augustské dietní, soustředěné rutině práce a rodiny, kde se radost točila čistě kolem zábavy, mu trvalo několik měsíců, než se naučil, jak zpomalit a uvolnit se. Teď jeho život zde provázela jen obava z toho, že jednoho dne podlehne pokušení – některé dívky byly prostě neodolatelné.

Když se Mark vrátil do autoservisu, Olivia ještě měla pauzu. Sotva si sedl a pustil se do kvorkovníkového muffinu s kousky čokolády, KKP vypustila opravdovou bombu. Dva lidé tam zůstali. Na veřejnost to proniklo až teď, protože společnost nejdřív informovala rodiny a poskytla jim psychologickou pomoc. Mark se s tím už tak těžko vyrovnával, nehledě na to, že jedním z postižených byl Dudley Bose. Chvíli měl na zbytek posádky Druhé šance vztek, že je tam opustili, něco takového se dalo sotva hodnotit jinak než jako nejstrašnější zrada. Zachvěl se při pouhém pomyšlení na tu vzdálenost. Potom kapitán Wilson Kime přednesl prohlášení v reálném čase. Na sobě měl kompletní tmavou uniformu, vlasy úhledně a krátce zastřižené, hleděl pevně do kamery a uvědomoval si, kolik lidí se bude na něj dívat. Všichni s jedinou otázkou na rtech. Proč jste to udělali? Proč jste na ně nepočkali?

„Je mi nesmírně líto, že musím ukončit naši historickou cestu nejsmutnější možnou zprávou,“ řekl Wilson. Jeho hluboký, vážný hlas byl tak upřímný, že se Mark okamžitě přepnul do soucitu s ním a strašlivou tíhou velení. „Byl jsem nucen učinit rozhodnutí, kterého se každý kapitán bojí nejvíc ze všech, zda ohrozit životy všech osob na palubě, nebo tam naše přátele a kolegy nechat. Tato mise byla vypravena s jednoznačným závazkem přivézt zpět důležité informace o Dysonu Alfa a pozoruhodné bariéře, která tuto hvězdu obklopuje. Přestože bezpečnost posádky je pro mne osobně prvořadá a je také zakotvena v mých povinnostech, nemohu přehlížet náš hlavní cíl. Ocitli jsme se v situaci, která stavěla celou loď do vážného ohrožení. Za těchto okolností jsem neměl jinou možnost než odletět. Je to volba, se kterou se budu muset vyrovnávat každý den po zbytek života, až si budu věčně klást otázku, jestli by nás znovu kontaktovali, kdybychom zůstali o chviličku déle. Ale těch několik okamžiků navíc mohlo stejně tak způsobit katastrofu. Pak bychom se možná nikdy nevrátili s informacemi, které máme. Společenství by nemuselo být varováno, že bariéra už není a mimozemšťané, které zadržovala, se neprojevují přátelsky. Právě tuto informaci jsem považoval za důležitější než životy našich druhů. Vím, že kdyby ta tragická situace byla v opačném gardu a já bych byl ztracený uvnitř mimozemské stanice, chtěl bych, aby moji kolegové z lodě dopravili zásadní poznatky domů bez ohledu na to, co to bude stát mou osobu. Všichni jsme tuto cestu podstoupili s vědomím, že je spojena s nebezpečím. Nikdo z nás si nepředstavoval, že bude tak vážné. Děkuji vám za váš čas.“

Mark se v křesle sesunul a dlouze vydechl. Domníval se, že za těchto okolností by udělal přesně totéž. Ale i tak to bylo dosti hrůzné rozhodnutí. A podle kapitána byli ti mimozemšťané nebezpeční. To není dobré, ani trochu dobré.

Zpravodajská stanice pustila záběry z Pozorovatelny. Mark sledoval kosmonauty protahující se temnými tunely stanice. Vypadalo to, že propletených zlověstných chodeb jsou kilometry a kilometry. Kanceláří prodejny se rozléhal namáhavý dech členů kontaktního týmu; Mark si připadal, jako by tam sám byl, když viděl, jak se k okrajům zorného pole natahují ruce v rukavicích a přitahují se o rozrušené části tunelu. Potom se zpomaleně přenesl saltem do prázdné komory. Trubky na stěnách praskly a nechaly optická vlákna vyplout ven, jako by to byly nějaké tenké vodní rostliny. Sledoval je až ke skříňce s propojovacími krychlemi, které vypadaly jako z mléčného skla. Bylo slyšet vzrušené hlasy. Rukavice se pokusily jednu kostku uvolnit, ale na dotek se začala rozpadat. Další, klidnější hlas jim dal pokyn, ať celou skříňku odříznou od držáků.

Mark se zachvěl. Chtěl si prolézt Pozorovatelnu kousek po kousku, sám prozkoumat její temná tajemství. Někdy večer v týdnu si v klidu lehne na postel a pustí si TSP z průzkumu.

Zpravodajská stanice přepojila na senátora Thompsona Burnelliho stojícího před impozantní budovou Senátu ve Washingtonu. Kolem sebe měl široký půlkruh reportérů a po stranách dva asistenty.

„Jistými aspekty letu jsem samozřejmě zklamán,“ řekl Burnelli. „Ale chtěl bych využít tento okamžik k vyjádření soustrasti rodinám Dudleyho Bose a Emmanuelle Verbekeové za otřes, který dnes prožily. V souvislosti s tím se domnívám, že způsob, jakým Druhá šance tak náhle opustila oblast, skutečně nastoluje jisté velice závažné otázky. Myslím si, že na zjištění povahy dysonovských mimozemšťanů se mělo vynaložit mnohem víc úsilí. Pokud jde o údajnou hrozbu: na naši loď fakticky nikdo nevystřelil, pouze se k ní přibližovalo několik robotických zařízení, to je všechno. Nevíme, jestli to byly střely. Kime se mohl rozhlédnout podruhé, potřetí, a dokonce i počtvrté; pokračovat v tom, dokud nezískáme slušné informace. Druhá šance byla vybavená nadsvětelným pohonem, mohli před každým opravdovým nebezpečím bez problémů uskočit.“

„Co se bude dít teď?“ zeptal se jeden reportér.

„Co nejdřív se sejde Exoprotektorátní rada Společenství, aby zhodnotila výsledky. Až to uděláme, vydáme doporučení pro prezidenta a Senát Společenství.“

„Co doporučíte vy, pane senátore?“

Burnelli zamyšleně naklonil hlavu na stranu a upřeně se na tazatele zamračil. „Myslím, že to je jasné. Vzhledem k tomu, že nám chybí pořádná data, budeme muset vyslat další loď. Tentokrát pod velením kapitána, který má trochu kuráže, kapitána, který nám dokáže zjistit, co se tam doopravdy děje.“

Mark souhlasně přikyvoval. Možná se Kime ukvapil. Druhá šance měla dobrý štít, pamatuju si to z technických parametrů. Ochrana byla při konstrukci prvořadá.

Olivia se vrátila a většinu odpoledne strávili sledováním portálu. KKP zveřejnila nahrávky pořízené Dudleym Bosem, v nichž vysvětloval a komentoval data nashromážděná lodí. Jeho popisy Marka fascinovaly. Byly nastavené na úroveň, kterou dokázal pochopit, a jasný sebevědomý hlas vdechoval suchým faktům barvitý život. Není se co divit, že to byl tak uznávaný úspěšný astronom.

Mark během odpoledne několikrát odešel do dílny a snažil se něco udělat na automatických česačích. Pokaždé nedokázal myšlenkami zůstat u práce, vrátil se do kanceláře a znovu se podíval, co ukazuje portál. Mnoho času strávil přemýšlením o tom, jaké to muselo být pro Boseho a Verbekeovou, když konečně pochopili, že kosmická loď je nadobro pryč. Jak by si člověk s takovým zjištěním poradil? Proboha, jak bych se s tím vyrovnal já?

Zavřel autoservis dřív a jel pick-upem domů. První část cesty vedla po široké dálnici, kterou postavil Simon Rand. Objel po ní Černovodou skálu do strmého sevřeného údolí. Po stranách dálnice byla vyseta pozemská tráva, vitální odrůda, která vytlačila bleskovici a zbarvila svahy nad rychle tekoucí říčkou zdravou sytě smaragdovou barvou. Ospale se po ní šouraly tlusté ovce, ještě se zimní srstí, a žvýkaly; kolem nich nadšeně poskakovala nová jehňata. Vysoko nad nimi, kde bylo míň trávy a víc balvanů, pobíhaly horské kozy, pouštěly se ven z okrajů borového lesa a zase v něm mizely.

Po několika kilometrech se údolí rozevřelo a kopce po pravé straně se tam, kde odbočovalo mnohem širší údolí, úplně vytratily. Mark sjel ze silnice a dal se dlouhou rovnou cestou ze zhutněného štěrku. To bylo Hornoblatské údolí, první obdělávané v oblasti a již dávno odvodněné rozsáhlou soustavou příkopů, které traktorbotům a dobytku zpřístupnily na živiny bohatou rašelinu. Z hlavní cesty vybíhaly do obou stran dlouhé příjezdy k velkým přízemním rančům a shlukům stodol. Jedinými stromy tu byly litopoly zasazené v dokonale rovných přímkách vyznačujících hranice pozemků.

Po pěti minutách se cesta znovu rozvětvila. Mark odbočil do Ulonského údolí. Bylo skoro stejně široké jako Hornoblatské, ale hradby hor tady byly o něco vyšší. Dno údolí bylo poseté balvany a kameny a každou zimu přinášel sníh novou úrodu. Půda tu sice byla slušná, ale pro běžně pěstované plodiny Ulon vyloženě vhodný nebyl. Na radu Simona Randa první usedlíci vysadili grenšamovou révu, původní elánskou rostlinu s bobulovitými plody, která si již získávala mezi milovníky vína ve Společenství pověst, přestože se doposud pěstovala pouze na severních kontinentech. V prvních několika letech se v Ulonu podařilo vyprodukovat slušný ročník. Pak přišly nové odrůdy, pěstitelé se zorganizovali a vytvořili družstvo, které vybíralo cuveé, lahvovalo a dělalo propagaci značce.

Když dorazili Vernonovi, celá operace již měla profesionální a komerční charakter. Obdělávaly se dvě třetiny údolí a zbývající pozemky byly výhodně skoupené. Každý zájemce dostal deset nebo patnáct akrů k osazení révou a na jednom konci místo pro dům. Révu obdělávalo a sklízelo družstvo, což pod značkou Ulonského údolí zaručovalo každoročně skromný příjem.

Mark zabočil na nezpevněnou cestu zdolávající krátké stoupání k jeho domu. Odpružení ho v kalužích a výmolech rozhoupalo tak, že musel zpomalit. Znovu, jako každé ráno a večer, si připomněl, aby si nechal přivézt trochu pořádného štěrku. Podpůrné konstrukce vinic se táhly po obou stranách cesty, řady sloupů a drátů, jako nějaké chatrné plůtky zbudované v rozestupu několika metrů a táhnoucí se, kam až oko dohlédlo. Malé, sukovité hlavy samotné révy byly pečlivě ovinuté kolem drátů a všechny byly zastřižené stejným způsobem, aby na každém výhonu nebylo víc než pět oček. Na to, aby na nich něco rostlo, bylo ještě příliš brzy, a tak celý pozemek vypadal poměrně bezútěšně. Jedinou barvu mezi konstrukcemi nabízely úzké pruhy divoce rozrostlé trávy, ale vypadalo to spíš jako bahno a kamení než živé trsy. Nahoře na vrcholku hřebene, kde stál na akru rovné půdy dům, trávník vytvářel bujný smaragdový koberec. V tuto chvíli obklopoval dva domy. Jeden si přivezli s sebou na korbě velkého náklaďáku jako hromadu čtvercových, vůči povětrnostním vlivům odolných kompozitových panelů, které se daly propojit do jakéhokoli uspořádání. Liz a Mark se rozhodli pro jednoduché L s dlouhým obdélníkovým obývákem na jednom konci, který byl propojený se třemi čtvercovými pokoji, koupelnou, dětským pokojem a jedním rezervním, jenž byl ještě zarovnaný krabicemi s věcmi, které si přivezli z Augusty a zatím je ani neotevřeli. Střechu tvořily oblé segmenty slunečních kolektorů, které do sebe nahoře zapadaly. Celá konstrukce byla levná a dala se snadno smontovat, ale člověk by v tom nechtěl bydlet déle než několik měsíců, obzvlášť v zimě. Teď byli na Elánu už skoro dva roky.

Jejich skutečný dům za tím dočasným prefabrikovaným teprve rostl. V souladu s randtownským zeleným étosem se oba rozhodli pro suchý korál, který byl na to, že se jednalo o oblast posedlou ekologií, nezvykle vzácný. Za normálních okolností rostlina obrostla existující stavbu, ale Liz vypátrala na Halifaxu firmu, která nabízela mnohem levnější metodu. Vyšla v podstatě ze seskupení půlkulových balónů, jednoduché membrány vyrobené na objednávku podle požadovaných rozměrů, která se rozprostřela po zemi a nafoukla. Potom zasadila všude po obvodu korálová jádra a čekala, až vyrostou. Jak se výhonky plazily vzhůru, splétala je a uvážlivě prořezávala, což zajišťovalo, aby stěny byly hladké a vodotěsné. S ohledem na kruté zimy, které v Ulonském údolí panovaly, zvolila silnější odrůdu suchého korálu, než byla většina ostatních, aby se postarala o slušnou izolaci. Až bude hotovo, jednoduchá domácí termozásobní kostka se solární pumpou jim zajistí teplo a pohodu po celou zimu. Ale právě kvůli té nezbytné tloušťce navíc přišli na to, proč je jen málo domů v oblasti Randtownu ze suchého korálu: trvalo dlouho, než vyrostl do výšky. Mark se každý den při vystupování z pick-upu znovu zadíval na vršky perleťových a chrpově modrých výhonků, aby zjistil, jak pokročily. Na čtyřech nebo pěti menších kopulovitých místnostech po obvodu byly již skoro nahoře, kde je Liz zaplétala do minaretového koncového pletence, ale na třech největších kupolích jim zbývalo ještě několik metrů. „O letním slunovratu budou hotové,“ říkala často Liz. Mark se modlil, aby měla pravdu.

Z domu vyrazil Barry, doběhl k Markovi a skočil na něho. Dřív otci objímal nohy, teď už dosáhl nad boky.

„Co jsi dnes dělal?“ Řekli to oba současně, jak vyžadoval rituál, a usmáli se na sebe.

„Nejdřív ty,“ vyzval ho Mark, když spolu vykročili zpátky k dočasnému domu.

„Ráno jsem četl a cvičil pravopis, potom jsme měli pana Carrolla na matematiku a programování. S paní Maversovou jsem se učil všeobecné dějiny, a nakonec nás měla Jodie na praktickou mechaniku. To se mi líbilo. Bylo to jediné, co dávalo smysl.“

„Vážně? Jak to?“

Vešli do kuchyně, kde seděla u velkého zaneřáděného stolu Liz a snažila se přesvědčit Sandy, aby snědla trochu polévky. Markova dcera vypadala se zarudlými tvářemi a nosem, uslzenýma očima a zabalená do velké teplé deky jako hromádka neštěstí. Dostala variantu chřipky, která obcházela všechny místní děti. Barrymu se zatím dařilo se jí vyhýbat.

„Tati,“ řekla slabě Sandy a natáhla k němu ruce.

Mark si k ní klekl a pevně ji k sobě přitiskl. „Tak jak se dnes má můj andílek, je to už lepší?“

Smutně přikývla. „O trošku.“

„Tak to je skvělé. Dobrá práce, zlatíčko.“ Sedl si na židli vedle ní a nechal se velice letmo a zběžně políbit od Liz. „Tak co kdybys snědla trochu té polévky?“ zeptal se dcery. „Dáme si ji spolu.“

Sandy se na rtech mihlo něco, co mohl být úsměv. „Jo,“ řekla statečně.

Liz před Markem obrátila oči v sloup a vstala. „Tak já to nechám na vás dvou. Barry, co bys chtěl k čaji?“

„Pizzu?“ vyhrkl a pak s nadějí dodal: „A hranolky.“

„Pizza nebude,“ odpověděla mu příkře Liz. „Dobře víš, že už jsi je z mrazáku všechny vyjedl. Bude to muset být ryba.“

„Mami, fúúj!“

„Asi by se k ní našly nějaké hranolky,“ dodala Liz, protože věděla, že je to jediný způsob, jak ho přesvědčit, aby rybu jedl.

„No tak jo,“ odsouhlasil rozmrzele Barry. „A bude ta ryba smažená?“

„Netuším.“

Barry si celý zhrzený sedl na židli ke stolu, obrázek tragédie. Liz řekla domobotovi, aby přivezl z mrazáku rybu, a mlčky doplnila přes svého e-správce objednávku, aby to bylo balení jen pro gril.

„Tak proč nic nedávalo smysl?“ zeptal se znovu Mark.

„No, to učení vlastně dávalo,“ uznal Barry. „Spíš nechápu smysl toho všeho.“

„Čeho?“

„Školy.“

„A proč?“

„Nepotřebuju ji,“ odpověděl hoch upřímně. Ukázal na široké okno kuchyně s výhledem dolů do Ulonského údolí. „Budu kapitán tryskového člunu a budu jezdit po řece.“

„No jasně.“ Před týdnem to byl instruktor gyroballu. Děti z oblasti Randtownu se nechávaly ovlivnit sportovnějšími a fyzičtějšími aspekty života. Všechny chtěly dělat kormidelníky na raftech, kapitány tryskových člunů, lyžařské instruktory, profesionální letce nebo potápěče. „Bohužel, základní vzdělání budeš potřebovat i tak, abys to mohl dělat. Takže se budeš muset dál učit, přinejmenším ještě několik let.“

„Tak jo,“ řekl smutně Barry. „Taky bych mohl být pilot kosmické lodě. Díval jsem se dnes na kybersféru. Celá škola sledovala, jak Druhá šance zakotvila u plošiny. Bylo to super.“

Mark krmil lžičkou Sandy, a tak upíral oči na ni. „Jo, to bylo.“

„Tys to viděl taky?“

„Jasně.“

Domobot se vrátil s balením ryb. Liz si je od stroje vzala. „Pojď, pomůžeš mi to připravit.“

„A kde jsou hranolky?“ zeptal se plačtivě Barry.

„V košíku je pár brambor. Nakrájíme je. Bude to hned.“

„Ne, to ne, mami. Opravdové hranolky. Z mrazáku!“

Než Barry a Liz připravili rybu, Mark si vzal Sandy do obýváku. Odklidil z pohovky nějaké hračky a sedl si. Sandy se mu schoulila na klíně a s posmrkáváním si k sobě přitiskla svou hračku kamaráda, reagujícího ledního medvěda, který poznal, že je nemocná, a láskyplně ji držel za ruku.

Proklikal na velkém portálu několik kybersférových reportáží, než se zdráhavě rozhodl pro Alessandru Baronovou, která si zajistila exkluzivitu u samotného Nigela Sheldona. Ten seděl za nějakým velkým stolem ve své firemní kanceláři a mluvil jasně a sebevědomě, jako by celé drama kolem návratu kosmické lodě byla jenom naplánovaná zastávka jednoho z jeho vlaků. „Ačkoli hluboce lituji, že tam kapitán Kime musel Emmanuelle a Dudleyho nechat, nemyslím si, že měl v té věci na vybranou. Já jsem tam nebyl, stejně jako žádný z poněkud nechutných salónních kritiků, které jsem dnes slyšel. Proto jsme zcela nezpůsobilí přijít s čímkoli, co by se blížilo odůvodněnému názoru na to, co se stalo a jaké jiné postupy bylo hypoteticky možné zvolit. Jedině hlupák může takovou událost zpětně kritizovat. Jmenoval jsem Wilsona kapitánem, neboť jsem věřil, že je na to místo tím správným mužem. Jeho příkladné vystupování po celou dobu mise prokázalo naprostou správnost tohoto jmenování.

KKP samozřejmě již dala souhlas s oživovacími procedurami pro oba ztracené členy naší posádky. Díky bezpečnostním postupům, které bereme tak vážně, byly jejich bezpečné paměťové úschovy na palubě aktualizovány těsně předtím, než se vydali do Pozorovatelny.“

„Ale co informace, s nimiž se Druhá šance vrátila?“ zeptala se Alessandra. „Jistě uznáte, že to je zklamání, nebo ne?“

Nigel Sheldon se usmál, jako by mu jí bylo líto. „Máme tolik dat, že je celá komunita fyziků ve Společenství nedokáže zpracovat. To bych sotva označil za nedostatek.“

„Měla jsem na mysli absenci informací o dysonovských mimozemšťanech. S ohledem na to, kolik to stálo peněz a času, a navíc na cenu lidských životů, nedomníváte se, že bychom měli vědět víc? Vždyť nevíme ani to, jak vypadají.“

„Víme, že po nás střílejí na potkání. Jediné, v čem souhlasím se svým dobrým přítelem senátorem Burnellim, je to, že se tam musíme vrátit. To je podstata zkoumání, Alessandro. Omlouvám se, že to pro váš osobní časový plán není dost rychlé. Ale rozumní, racionální lidé se vypraví na nějaké nové místo zjistit, jaké jsou tam podmínky, aby se mohli připravit a příště zajít dál. Druhá šance to udělala, přivezla zpět bohatství detailů o Dysonu Alfa a o tom, jakou loď potřebujeme, abychom se tam vrátili.“

„Takže vy jste pro návrat?“

„Určitě. Kontakt s Dysonovými hvězdami jsme teprve začali.“

„A když vyjdeme z toho, co jsme se z první mise dozvěděli, jakou loď bychom měli použít?“

„Velice rychlou a velice silnou. Dokonce, spíš pro jistotu, bychom pravděpodobně měli poslat víc než jednu.“

Markovi a Liz se podařilo do osmi hodin dostat děti do postele a uspat je. Potom si sedli v kuchyni a sami si dali k večeři kyjevský kotlet: samozřejmě z polotovaru ohřátého v mikrovlnce. „Starý Tony Matvig má nějaké slepice,“ řekl Mark. „Onehdy jsem s ním mluvil, pár vajíček by nám nechal, kdybychom chtěli vlastní.“ Bodl vidličkou do masa na talíři a vymáčkl z něj ještě trochu česnekového másla. „Bylo by fajn mít pro děti nějaké jídlo, o kterém víme, že není plné hormonů a podivných genových manipulací.“

Liz si ho změřila pohledem. „Ne, Marku. Přece jsme to spolu už řešili. Líbí se mi žít tady a bude se mi to líbit mnohem víc, až nám vyroste ten dům, ale zas až tak moc to nežeru. Nemusíme chovat slepice. Vyděláme víc než dost, abychom se mohli dobře najíst, a já přece neobjednávám průmyslově vyráběné potraviny z Velké 15. Kdyby sis dal tu práci a podíval se, zjistil bys, že všechno v mrazáku má označení čistá potravina. A viděl jsi někoho ty slepice škubat a kuchat? Hodláš to dělat ty?“

„Zvládl bych to.“

„Nezvládl. Ten puch je odporný. Pozvracela jsem se z něho.“

„Kdy jsi kuchala slepici?“

„Před nějakými padesáti lety. Když jsem ještě byla mladá a plná ideálů.“

„A hloupá. Jo, já vím.“

Naklonila se k němu a přejela mu prsty po tváři. „Jsem moc protivná?“

„Ne.“ Zkusil chytit jeden z jejích prstů do zubů a minul.

„Slepice každopádně zničí trávník,“ řekla. „Podíval ses někdy pořádně na ty jejich pařáty? Slepice jsou zlo.“

Mark se vesele ušklíbl. „Vražedné slepice.“

„Vraždí trávníky a zničí i zbytek zahrady.“

„Fajn. Slepice nebudou.“

„Ale pro zeleninovou zahrádku jsem všema deseti.“

„Jasně. Protože já natáhnu zavlažovací systém a o zbytek se už postará zahradobot.“

Liz mu vzduchem poslala polibek. „Řekla jsem, že o bylinkový záhon se postarám sama.“

„Páni. Celý?“

„Nějaké problémy?“

„Ne.“

„Mě jeden napadá.“

„Jaký?“ zeptal se pobouřeně.

„Potřebuju velkého silného muže, aby šel ven a znovu se podíval na listy precipitátoru.“

„To si děláš legraci! Vždyť jsem je spravoval minulý týden.“

„Já vím, lásko. Ale včera v noci sotva naplnily zásobník.“

„Zatracený poloorganický šunt. Měli jsme vykopat pořádnou studnu.“

„Až bude hotový opravdový dům, můžeme dát za úkol konstruktbotovi, aby položil potrubí k řece.“

„Jo, to bychom mohli.“

Domobot jim odebral talíře a příbory a šel je uložit do myčky. Mark si odnesl do obýváku misku karamelového pudinku a dvě lžičky. Schoulili se k sobě na pohovce a začali lepkavou hmotu nabírat z opačných konců. V portálu koktavě a s pláčem odříkávala své prohlášení Wendy Boseová. Profesor Truten, titulkem označený jako „blízký přítel rodiny“, jí vyjadřoval podporu rukou položenou kolem ramen.

„Chudák ženská,“ řekla Liz.

„To jo.“

„Potřebovala by na omlazení. Jestlipak jí to KKP zaplatí.“

„Proč by měla potřebovat omlazení?“ Mark se zadíval na její obraz do portálu. „Nevypadá zas tak staře.“

Liz využila toho, že nedává pozor, a nabrala si dezert dvakrát. „V porovnání s kým? Náhradnímu klonu Dudleyho Bose bude osmnáct. Ona bude fyzicky na úrovni nějakých pětapadesáti, šedesáti. Věř mi, takové manželství by sis vyzkoušet nechtěl.“

„Asi ne. Musím pořád myslet na Boseho a Verbekeovou. Představ si to, opuštěni tak daleko od domova. Myslíš, že spáchali sebevraždu, když jim to došlo?“

„To záleží na dysonovských mimozemšťanech. Třeba pro ně postavili environmentální komoru, právě teď překonali překladovou bariéru a spokojeně si povídají.“

„Tomu ale doopravdy nevěříš, že ne?“

Liz chvíli zamyšleně žvýkala. Profesor Truten pomáhal Wendy Boseové vrátit se do domu. „Ne. Jsou tělesně mrtví.“

„To mi taky došlo.“ Zabloudil pohledem ke stropu z laciného kompozitu. „Víš, že Elán je z planet Společenství k Dysonovu páru skoro nejblíž?“

„Sedm je jich blíž než my, včetně Anshunu. Ale máš pravdu, jsme blízko.“ Zachichotala se. „Jenom sedm set padesát čtyři světelné roky. Jde z toho strach, co?“

Natáhl k ní volnou ruku a dloubl ji těsně pod žebra, protože věděl, že je tam citlivá.

„Jau!“ Liz zkřivila tvář a pomstila se mu tím, že si nabrala velký kus pudinku.

„Hej!“ zaprotestoval. „Já jsem měl sotva pár soust.“

„Život je mrcha a potom tě omladí a žiješ dál.“

16

Na východním pobřeží Ameriky bylo poledne. Slunce dosáhlo zenitu, což mu umožnilo posvítit přímo na ulice schované na dně betonových kaňonů Manhattanu. Nigel Sheldon se díval z dvoustého pětadvacátého patra Úřadu Společenství pro průzkum a rozvoj na Pátou Avenue na tu věčnou městskou dopravní bitvu v akci. Po celé délce mohutné historické třídy společně uvízly žluté taxíky a matně černé limuzíny, dva zcela oddělené a nepřátelské druhy soupeřící o nadvládu nad dostupnými jízdními pruhy. Podle rozšířeného městského mýtu měly městské taxíky v řídících organizérech nainstalovaný nezákonný agresivní software. Nigela by to nepřekvapilo, jeho limuzína musela mnohokrát přibrzdit, aby udělala místo taxíku, který prudce najel před něho. A taxíkům tato krátká návštěva světla prospívala nejvíc. Stovky se jich mezi jejich vážnými protivníky krásně blyštěly a momentálně vypadaly vítězně.

Blíž k patě mrakodrapu viděl hustý půlkruh reportérů kolem hlavního vchodu. Napadlo ho, jak dlouho by trvalo, kdyby plivl z okna, než by jeden z nich dostal zásah a s odporem a zlostí se podíval nahoru. Připadalo mu, že je příjemné mít pořád takové dětinské nápady: dává to životu perspektivu. Ostatním členům rady by určitě prospělo, kdyby přišli na veselejší myšlenky.

Vcházeli už do místnosti za ním. Thompson Burnelli a Crispin Goldreich spolu seděli u stolu a hlavy měli sražené k sobě, aby se mohli věnovat koňským handlům a manévrům, velké hře, které se účastnily všechny Významné rodiny. Elaine Doi vypadala ještě ztrhaněji než obvykle, ale pochopitelně nepotřebovala komplikace v roce, kdy své jméno pošle do ringu předprimárek pro prezidentské volby. Právě se zdravila s Rafaelem Columbiou a Gabrielle Elseovou. Asistentů se tentokrát účastnilo míň, což byl důsledek zpřísněného bezpečnostního režimu a důležitosti Exoprotektorátní rady. Wilson Kime hovořil vestoje s Danielem Asterem a s ohledem na jisté nepřátelství, které mu projevovali členové rady vedení senátorem Burnellim, působil pozoruhodně klidným dojmem.

Nigel neměl s politikařením problém. Na rozdíl od Wilsona si nikdy nedopřál luxus života „na dovolené“, mimo jádro vlády Společenství. Rád věci promýšlel několik tahů dopředu. A byl si celkem jistý, že nikdo z asistentů a myšlenkových tanků, jež ke svému informování využívali ostatní členové rady, nepřipravil tolik variant jako stratégové KKP. Některé nejčernější scénáře vyžadovaly protiopatření, která by musel podniknout on sám, soukromě a diskrétně, včetně toho nejnouzovějšího, které počítalo s úplnou evakuací celé jeho rodiny ze Společenství. Realizace takových plánů ho nijak zvlášť netrápila, dokonce to bral jako určitou výzvu. Jediným důvodem ke znepokojení tak byla věc, které mu dělala starosti už několik měsíců, a to absence jakéhokoli spojení s Ozziem. Nigel byl zvyklý na to, že přítel na měsíce či dokonce roky zmizel a toulal se světem, nebo se dokonce usadil a založil novou rodinu. Ale nakonec na jeho vzkazy vždycky odpověděl.

„Můžeme začít?“ řekla poněkud netrpělivě Elaine Doi.

Nigel se odvrátil od okna a zdráhavě přikývl. Snažil se jednání odkládat, protože v něm doutnala naděje, že se Ozzie v poslední sekundě objeví, jako vždy bez omluvy a s radostí, že někoho naštval. Tentokrát se to ale nestane. Dveře jsou zavřené a místnost zabezpečená.

Všichni se posadili kolem stolu. Viceprezidentka požádala o připojení VI, načež se obrazovka na konci místnosti rozechvěla oranžovo-tyrkysovými čarami. „Myslím, že ze všeho nejdřív bychom měli kapitánu Wilsonovi a jeho posádce poblahopřát k tomu, že při plnění mimořádně náročné mise prokázali skutečnou profesionalitu,“ řekla Elaine Doi. „Vím, že jste tam musel učinit několik obtížných rozhodnutí, kapitáne, a vůbec vám to nezávidím, ale domnívám se, že byla správná. Vrátit se s informacemi byla vaše hlavní priorita.“

„Jaké konkrétní informace máte na mysli?“ zeptal se Thompson Burnelli. „Ani náhodou nemám pocit, že bych byl po vaší cestě informovaný. A už vůbec ne s ohledem na to, kolik ten zatracený podnik stál.“

„Že sedm set padesát světelných let od Společenství existuje velice početná, technicky vyspělá a podle všech známek agresivní mimozemská rasa,“ odpověděl chladně Wilson. „Byli obklopení bariérou, ale někdo je pustil ven, aby nás uviděli. Třetí strana. To je sám o sobě krok, který bychom měli považovat přinejmenším za nepřívětivý, ne-li přímo nepřátelský.“

„Tomu skutečně věříte?“ zeptal se Thompson. „Máme proti sobě dvojí mimozemšťany, a ti i oni jsou nepřátelští?“

„Odstranění bariéry nebyla náhoda,“ řekl Nigel. „My jsme to neudělali. Dysonovští mimozemšťané to taky neudělali. Z toho vyplývá, že tady působí ještě jiný činitel.“

„Museli to být tvorové, kteří ji tam původně zřídili,“ promluvil Brewster Kumar. „To mohl udělat pouze někdo, kdo je obeznámen s její konstrukcí.“

„Nacházím v tom jen velice málo logiky,“ přiznala Elaine Doi. „Pokud chcete takovou věc vypnout, když ji přiletí prozkoumat první kosmická loď, proč ji vůbec zřizovat?“

„Chtěl bych se k tomu vyjádřit,“ přihlásil se Wilson. „Máme dvě možnosti. Buď bariéru zrušili stejní mimozemšťané, kteří ji vytvořili, a v takovém případě nám při současném stupni vědomostí o nich motiv uniká. Nebo ji vypnul někdo jiný, opět z neznámého důvodu; a to je ten znepokojivější závěr.“

„Proč?“ zeptal se Crispin Goldreich.

„Účelem jejího zřízení bylo izolovat druh, který se jeví jako agresivní. Někoho to trápilo natolik, že tu věc vybudoval. Byl jsem tam a tu bariéru jsem viděl; něco takového nepostavíte, pokud k tomu nemáte hodně dobrý důvod. Je mi jedno, jak byli stavitelé vyspělí, ale prostředky a úsilí, které na ten úkol museli vynaložit, byly fantastické. Jejich znepokojení dysonovskými mimozemšťany dosáhlo stupně paranoie. Představte si to: druh schopný vybudovat bariéru kolem hvězdy si dělal obavy. To, co v nich dokáže vzbudit obavy, mě k smrti děsí. A teď jsou dysonovští mimozemšťané volní.“

„Souhlasíte s tím hodnocením?“ obrátila se Elaine Doi na VI.

„Má to logiku. Nepovažujeme za náhodu, že bariéra byla vypnuta ve stejné době, kdy dorazila Druhá šance. Nevypadá pravděpodobně, že by to mohli udělat dysonovští mimozemšťané. Jednoduchou vylučovací metodou to museli udělat buď tvůrci bariéry, nebo ještě další mimozemšťané.“

„Přičemž jedni ani druzí k tomu nemají rozumný důvod,“ podotkl Brewster Kumar.

„Žádný zjevný důvod,“ upřesnila VI. „Vzhledem k tomu, že zatím neznáme skutečný důvod, který vedl ke zřízení bariéry, hádat příčiny jejího odstranění je jen bezvýznamné cvičení.“

„Vy si nemyslíte, že důvodem zřízení byla agresivita dysonovských mimozemšťanů?“ zeptal se Wilson.

„Ano, je to věrohodná teorie,“ odvětila VI. „Ale proč bylo nutné uzavřít podobnou bariérou Dyson Beta?“

„Dobrá připomínka,“ uznal Rafael Columbia.

„Nevím,“ odpověděl unaveně Wilson. „Ale zjistili jsme, jak jsou mimozemšťané od Dysonu Alfa nebezpeční.“

„Patrně nebezpeční,“ upřesnil Thompson Burnelli. „Přiznejme si, že kdyby nějaký mimozemský druh pozoroval Zemi ve dvacátém století, obzvlášť v době druhé světové války, došel by k závěru, že jsme nenapravitelně agresivní. Překvapuje mě, že nezřídili bariéru kolem nás, když tu možnost měli – pokud je to důvod, proč se tyto věci staví.“

„Tu fázi jsme již překonali,“ poukázala Elaine Doi. „Omlazování a mezihvězdná expanze naši psychologii a kulturu od základu změnily.“

„Nezačínejte s tím znovu,“ řekl Brewster Kumar. „Měli jsme štěstí, to je všechno.“

„Jsme strůjci svého štěstí,“ namítla Elaine. „Jako druh v sobě máme velký potenciál. Trochu víry.“

„Nemluvíme o nás,“ připomněl Nigel. „Jsme tady proto, abychom rozhodli, co dělat s hordou mimozemšťanů, kteří mají obrovskou spoustu jaderných zbraní a sklon je používat.“

„Mají atomovky a určitě i spoustu jiných vyspělých zbraní,“ řekl Rafael Columbia. „Ale nemají žádnou formu nadsvětelného pohonu, což nám dává bezpečnou rezervu sedmi set padesáti let. To je hodně velká bezpečnostní rezerva.“

„Neměli nadsvětelný pohon, protože jej uvnitř bariéry nepotřebovali, a protože jej bariéra blokovala,“ ozval se Wilson. „Ale s ohledem na předvedené technické schopnosti bych nespoléhal na to, že nás před nimi ochrání jakákoli vzdálenost.“

„Jak daleko může trvat, než zkonstruují nadsvětelné kosmické lodě?“

Všichni pohlédli na Nigela. Pokrčil rameny. „Jak řekl Wilson, jejich průmyslová základna je vysoce technologicky vyspělá. Pokud se na takový projekt vyhradí dost prostředků, po vyřešení teoretického základu je možné mít funkční prototyp hyperpohonu v řádu měsíců. Klíčovou otázkou pro začátek je zvládnutí potřebných matematických výpočtů.“

„Musíme vyjít z předpokladu, že jsou toho schopni,“ řekla Elaine Doi. „Viděli v akci Druhou šanci.“ Zkřivila tvář. „A je možné, že mají Boseho a Verbekeovou.“

„Určitě by spáchali sebevraždu, než by k tomu došlo,“ řekl Rafael Columbia. „Vědí, co je v sázce.“

Wilson si nervózně odkašlal. Všichni u stolu se na něho podívali. Všichni ho znali dost dlouho, aby špatnou zprávu poznali z jakékoli vzdálenosti.

„Všichni členové posádky včetně mě dostali implantát, který tuto funkci vykoná,“ připomněl Wilson. „Ale můžeme oprávněně předpokládat, že Bose a Verbekeová nejdřív situaci vyhodnotí. Pokud je dysonovští mimozemšťani okamžitě nenapadli, očekával bych, že se pokusí o vzájemnou komunikaci a navázání spojení. Pouze v případě, kdy by to vypadalo beznadějně, by přistoupili ke kompletnímu vymazání dat z paměťových implantátů a sebevraždě.“

„Takže to udělají?“ zeptala se Elaine Doi. Působilo to, jako by ho vybízela ke kladné odpovědi. „Vědí přece, že je ve Společenství oživíme. Ztratí nanejvýš den, ne? A možná to byl hodně nepříjemný den.“

„Jsem důvodně přesvědčen, že Emmanuelle Verbekeová se zachová správně,“ řekl Wilson.

„Ale – a moc rád bych se mýlil – s Bosem možná máme problém.“

„Jak to myslíte, problém?“ otázal se Thompson Burnelli.

Wilson se na senátora podíval. „Neprošel tak přísným výcvikem a hodnocením jako všichni ostatní na palubě. Poté, co byl vybrán, strávil nějaký čas v omlazovacím tanku, aby snížil svůj tělesný věk. Zbývajícího času před startem bylo málo.“

„Tak proč jste ho sakra pustili na palubu?“

„Politický zájem,“ vložil se do hovoru Nigel. „Ze stejného důvodu byl na palubě váš Tunde Sutton.“

Thompson pohrozil Nigelovi vztyčeným ukazováčkem. „Tunde prošel všemi testy, kterým jste ho vystavili.“

„To jistě ano. A pokud by byl v závěrečné fázi výběru vyloučen spolu se všemi ostatními, kteří mají vazby na pozemské Významné rodiny, naježili byste se jako první.“

„Možná ano. Ale Tunde aspoň absolvoval náležitý výcvik, ne jako tenhle Bose. Co to tady předvádíte za zfušovanou operaci?“

„Nic jiného nemáme.“

„Panebože, za co.“ Thompson se posadil a probodl Nigela a Wilsona znechuceným pohledem.

„Dobře,“ ozvala se Elaine Doi. „Pokud dojde na nejhorší variantu, dysonovští mimozemšťané se o nás hodně dozví, budou schopní zkonstruovat nadsvětelnou loď a zjistí, kde bydlíme. Co s tím uděláme?“

„Totéž, co posledně,“ řekl Wilson. „Pošleme výpravu s úkolem zjistit, co se děje.“

„Doufejme, že úspěšnější, než byla ta poslední,“ přisadil si Crispin Goldreich.

„To bude,“ prohlásil Nigel. „Druhá šance byla vyloženě výstřelem do neznáma. Museli jsme postavit něco, co zvládne prakticky každou eventualitu, skutečně průzkumné plavidlo. Tentokrát bude mise pevně vymezena. Tyto lodě budou menší a možná dokonce o něco levnější.“

„Proč jich potřebujete víc než jednu?“ zeptala se Elaine Doi.

„Aby ostatní mohly sledovat, co se stane s tou, která se pokusí o kontakt, a podaly zprávu, pokud o ni přijdeme,“ vysvětlil Wilson. „Dysonovští mimozemšťané už vědí, kdo jsme, a možná i to, že my jsme bariéru nevytvořili. Určitě vědí, že pro ně neznamenáme hrozbu. To, jak na nás zareagují tentokrát, bude klíčové.“

„O tuhle práci bych se nedral,“ ucedil Rafael Columbia.

„Já se na to taky netěším,“ řekl Wilson. „Ale udělat se to musí a musí se to udělat pořádně.“

„Potřebujete udělat dojem?“ zeptal se tiše Thompson Burnelli.

Wilson na to nezareagoval.

„Rozumím tomu správně, že ty lodě jsou na rýsovacích prknech?“ zeptala se Elaine Doi.

„Ano,“ odpověděl Nigel. „Jakmile jsme dokončili projekt Druhé šance, schválil jsem studii potenciální menší výzkumné lodě. Upravit ji na rychlé průzkumné plavidlo je poměrně jednoduché. Podle toho, co jsme se dozvěděli z konstrukce hyperpohonu pro Druhou šanci, můžeme budoucí verze uzpůsobit na mnohem větší rychlost. Celé kolo vybavené systémy pro podporu života šlo pryč, posádka to může přetrpět ve stavu beztíže. Také jsme očesali na minimum reakční pohon a krámy, které s ním souvisí – kromě manévrování na malém prostoru je k ničemu. Ale posílili jsme výzbroj. Budou moci nejenom utéct, ale i bojovat.“

„A co přesně bude jejich úkolem?“ zeptal se Brewster Kumar.

„Musejí zjistit víc o povaze dysonovských mimozemšťanů. Jestli jsou skutečně tak agresivní. Jestli vyvíjejí kosmické lodě s nadsvětelným pohonem, nebo otevírají červí díry k blízkým hvězdám. Vzhledem k tomu, jak snadno se dá zachytit charakteristika červí díry, by se obzvlášť nadsvětelný pohon maskoval špatně. Pokud se v tom oboru vyznají, samozřejmě to znamená, že budou schopni zaregistrovat také náš přílet.“

„Dobrá,“ řekla Elaine Doi. „Podle mě nikdo z nás nepopírá, že novou výpravu je třeba podniknout, a to naléhavě. Chtěla bych, aby tato rada oficiálně navrhla Výkonné komisi Společenství vytvoření nové agentury, která bude dohlížet na celý dysonovský výzkum a kontaktní operaci od příprav po realizaci a všechno to přesune pod vládní jurisdikci.“

„A finance,“ dodal nevrle Thompson Burnelli.

„Chcete říct, že vláda má zřídit civilní agenturu pro kosmické lety?“ zeptal se Rafael Columbia.

„Ano, přesně tak. Toto je potenciální hrozba pro celé Společenství. Nemůže to spadat pod nějaký improvizovaný krizový útvar s nejistým financováním z mnoha zdrojů. Ten problém je třeba řešit stabilně a s jasným politickým vedením.“

„Hm.“ Rafael se podíval na Nigela. „A jak to vidíte vy, Nigeli? To, o čem mluvíme, jsou hlavně vaši lidé.“

„Podle mě to nestačí.“ Skoro se usmál tomu, jak místnost ztichla. Dokonce i Wilson na něho hleděl překvapeně. „Jestli to chcete řešit politicky, musí to být řešení dlouhodobé a konzistentní. Pokud se naše nové průzkumné lodě vrátí se špatnými zprávami, co se bude dít? Svoláme další podobnou schůzku, jako je tahle? Ne, Elaine má pravdu, potřebujeme jasnou politiku a agenturu schopnou ji realizovat. Musíme se začít připravovat na nejhorší varianty, než průzkumné lodě odletí. Společenství má jiné agentury a rady, jako je tato, které se zabývají bezpečností. Také je bude třeba do této nové agentury začlenit.“

„Mluvíte o vytvoření vesmírné flotily,“ řekl Crispin Goldreich. Vypadalo to, že ho ta myšlenka zaskočila. „Vojenské jednotky pro bojové nasazení.“

„Jestli víte o něčem jiném, co by nás mohlo bránit, rád si to poslechnu.“

„Nemohu tomu uvěřit, že to navrhujete právě vy. Vy! Co si o tom myslí pan Isaacs?“

„Předpokládám, že bude rozrušený už jen z té představy,“ odvětil Nigel. „Ale když mu tato schůzka nestojí za to, aby se na ni dostavil, asi prostor k vyjádření nedostane.“

Kolem stolu zavládlo ještě větší překvapení než předtím.

„Copak?“ zeptal se podrážděně Nigel. „Když jsme byli mladí, měli jsme nádherný sen. Dáme lidstvu hvězdy. A teď, jak řekla Elaine, jsme díky tomu vyrostli. Jestli je všechno, čeho jsme jako druh dosáhli, celá tato velkolepá civilizace, kterou jsme vybudovali, v ohrožení, tak to kurva chci chránit. Vesmírné síly tomuto účelu poslouží.“

„Ano, poslouží,“ zopakoval pozorně Thompson Burnelli. „Jenže když to rozjedeme a oznámíme, že chceme vybudovat vesmírné síly, vyvolá to obrovskou vlnu paniky a obav. Bůh ví, jak zareaguje burza, a dominový efekt, který to bude mít na ekonomiku, nevede k příjemným spekulacím. Může dokonce dojít ke zpětné migraci z nejvzdálenějších planet fáze dvě, a to potřebujeme ze všeho nejmíň. Zacyklí se to, bude se to přiživovat samo sebou. Jestli máme zájem na ochraně Společenství před jakýmkoli vlivem mimozemšťanů, musíme zvážit i to. Tohle není jenom externí záležitost, Nigeli.“

„Vím,“ řekl Nigel. „Měli bychom napodobit to, jak si Hitler připravil půdu pro svou Luftwaffe. Po podepsání Versailleské smlouvy mělo Německo zakázáno jakékoli vojenské letectvo, tak cvičil piloty v soukromých klubech a financoval obchodní letadla, která se dala snadno upravit. Když pak chtěl letectvo, jednoduše ty dvě věci spojil. Všechny dílky byly k dispozici, ale nikdo si toho nevšiml. A dnes, když máme průmyslovou základnu rozprostřenou na šesti stovkách planet, můžeme rozjet tak důmyslně utajenou výrobní akci, o jaké se nacistům ani nesnilo. Zbytek jsou jenom byrokratické škatule hejbejte se, propojení potřebných oddělení.“

„Napadá mě několik lidí v Senátu, kterým se přirovnání k Hitlerovi líbit nebude,“ poznamenal s jízlivým humorem Thompson Burnelli.

„Tak je nepoužívejte,“ řekl Nigel. „Smysl je v tom, že můžeme začít s přípravami na fyzickou obranu Společenství, a přitom nevyvolat poplach. Vyřízení formalit je vždycky polovina bitvy.“

„Zajímá mě, jaký názor na to máte vy,“ obrátil se Rafael Columbia na VI. „Myslíte si, že bychom měli mít vesmírné síly?“

„I když vývoj zbraní zásadně netrpíme, vznik takové obranné organizace považujeme s ohledem na okolnosti za rozumné preventivní opatření.“

Wilson se na obrazovku ostře podíval. „Pomohly byste nám s vývojem zbraní?“

„V tom oboru plně důvěřujeme vašim schopnostem. V historii jste svou zdatnost prokázali již mnohokrát.“

„Další výpravu k Dysonu Alfa sice podporuji,“ řekl Brewster Kumar, „ale neměli bychom ignorovat také ten další druh, který tam podle všeho je. Vypraví tato armáda nebo kosmická agentura také misi, která se pokusí najít tvůrce bariéry?“

„Nejdřív tu kosmickou agenturu musíme mít,“ lehce pokáral vědeckého agenta Nigel. „Ale máte pravdu, to by se nemělo přehlížet. Stejně jako samostatná expedice k Dysonu Beta; velice mě zajímá, jestli tam ta bariéra pořád je. Tady jde o mnohem víc než jenom o druh od Dysonu Alfa.“

„Dobrá,“ uzavřela Elaine Doi. „Myslím, že konkrétní plánování mise bychom měli z diskuse prozatím vynechat. Stejně máme návrh, který ji eliminuje. Předpokládám správně, že nová agentura tuto radu a její funkci převezme?“ Tázavě se na Nigela podívala.

„Kosmická agentura bude potřebovat řídící skupinu,“ řekl Nigel. „Tato volba se přímo nabízí.“

„Budeme tedy hlasovat. Kdo je pro návrh?“

Všichni členové rady zvedli ruku.

*

Tentokrát měla zpráva autorizační certifikát Chilese Liddla Halgartha, ale mluvčím byla stejná politická socha Formit 3004, stále usazená za stolem v San Matiu. Město bylo tentokrát jarní. Silné slunce právě vycházelo nad obílené zdi staré čtvrti a potahovalo budovy krásným hedvábným zlatem. Tmavě zelené stromy vysázené na všech ulicích rozvíjely listy a vítaly svítání.

„Drazí spoluobčané, rád bych vás přivítal s pocitem zadostiučinění,“ promluvil. „Opět se ukázalo, že my, kteří vedeme podzemní boj, abychom agentům Hvězdoplavce zabránili rozežrat srdce našeho krásného Společenství, jsme měli pravdu. Ale samozřejmě nemám ze situace, v níž dnes jsme, žádnou radost. Nepodařilo se nám Druhou šanci zničit a kosmická loď teď spustila řetězovou reakci událostí, které nás uvrhnou do války. Dysonovští mimozemšťané byli propuštění ze svého vězení, jak si to Hvězdoplavec přál. Všichni jsme viděli záznamy ukazující jejich agresivitu, brutalitu, která se, jak víme, obrátí proti nám, jakmile se jim podaří postavit vlastní mezihvězdné kosmické lodě.

I kdybychom nastávající útok přežili, strašlivě nás oslabí. Naše bohatství a náš talent budou utopeny v boji o přežití, kde je stráví jaderný oheň. A tehdy na nás Hvězdoplavec zaútočí, neviděn, přímo z našeho středu.

Tento netvor nás zničí, když se před ním nebudeme mít na pozoru. Strážci identity budou vždy připraveni mařit jeho machinace, až do samotného konce. Vymýtíme ho a zničíme jeho přisluhovače. Ale potřebujeme vaši pomoc. Buďte bdělí. Buďte důrazní. Kandidujte ve volbách za platformu stavící se proti hrubě nedostatečným krokům, které tato zkorumpovaná vláda na naši ochranu navrhuje. Nepotřebujeme tři průzkumné lodě, potřebujeme armádu bitevních lodí. Nepotřebujeme další šetření, potřebujeme zbraně, kterými s útočníky uděláme krátký proces. Musíme být připraveni bránit se dysonovským mimozemšťanům už teď. Brzy se na našich oblohách objeví. Nedovolte, abychom jejich útoku podlehli. Pusťte se do těch, kteří o sobě tvrdí, že pracují ve váš prospěch. Není to pravda, slouží jen sami sobě a svému zlému pánovi. Pomáhejte nám. Buďte silní. Dávejte na sebe pozor.“

Uklonil se. „Děkuji za váš čas.“

*

Červené světlo bylo všude. Všudypřítomně prozařovalo celou Ledovou citadelu a zamořovalo každou místnost, každou chodbu, každou skulinu. Ozzie to nemohl vystát. Staří silfenští stavitelé odvedli dobrou práci; velké světlovody a světelné baterie, ať už to bylo cokoli, dodávaly narůžovělé světlo po celý čtyřiadvacetihodinový den mrazivé planety. Opravdový azyl bylo možné najít jen na jediném místě – v noci venku. Jenže tam byla zase strašná zima.

Uvnitř měla většina soukromých ložnic zářící krystal zakrytý tlustými dekami, které fungovaly jako závěsy. Pro druhy, které v noci spaly, nebo alespoň odpočívaly, to byl dar z nebes. Poslední dobou si Ozzie a Orion zvykli rozsvěcet ve svém pokoji několik hodin předtím, než šli spát, petrolejovou lampu. Původní zásobu petroleje rychle vyčerpali, ale jeden z tuků produkovaných ledovými velrybami se ukázal jako obstojná náhrada. Žluté světlo zároveň přitahovalo dost dalších lidí, kteří na chvíli přišli, buď se uvolnit, nebo si zanadávat. Ozzieho pokoj začal večer připomínat malý bar, byť bez alkoholu. Jelikož lidé do Ledové citadely přišli z mnoha planet a v průběhu mnoha staletí, rozhovory nevyhnutelně postihovaly širokou škálu různých pohledů a názorů.

Ta setkání zároveň Ozziemu pomohla udělat si dobrý obrázek o Ledové citadele jako takové i jejich celkové situaci. Jedna věc byla naprosto jasná: jinou stezku by zkoušet neměli, dokud Silfeni nevyrazí na lov.

„Tehdy je nejlepší šance na únik,“ řekla Sara několik týdnů po jejich příchodu. Stala se pravidelnou návštěvnicí Ozzieho malého večerního klubu. Většina lidí v Ledové citadele měla sklon se na ni obracet, když potřebovali poradit. To postavení si získala čistě díky tomu, jak dlouho už tu je. Ochotně se dívala, jak tato role pozvolna přechází na Ozzieho, který se tomu se stejnou horlivostí bránil.

„Proč?“ zeptal se Orion. „K tomu, aby se člověk dostal sem, je nepotřebuje.“

„Protože se tím zvyšují šance,“ vysvětlila shovívavě. „Když je dokážete sledovat, nebo s nimi v ideálním případě zůstat, dostanete se na stezku, kterou používají k odchodu. Tehdy tam určitě je. Jindy jen vyrážíte do neznáma a doufáte, že najdete stezku, která je otevřená. Podle toho, co víme, jich zřejmě nebude mnoho. A na téhle planetě to znamená problém. Musíte mít velké množství vybavení a zároveň být rychlí.“

Ozzie brzy přišel na to, že se jedná o těžkou rovnici. S pomocí saní se dalo poměrně snadno dojet k lesu krystalických stromů kolem Ledové citadely, jenže průjezd lesem jako takovým by byl pro sáně hodně obtížný. Kdyby člověk chtěl jít dál pěšky, potřeboval by stan, který ho ochrání před smrtícími nočními teplotami. Ten vzduchem izolovaný, který si přivezl, by to možná dokázal, ale musel by s sebou vzít i dostatečné množství jídla. Čím víc hmotnosti, tím pomalejší postup se dal čekat. A tak dál. Ideálním řešením by byl soumar, jenže ti, kteří dokázali v těchto podmínkách přežít, jako například lontrus, se pohybovali pomalu. To znamenalo přidat jim k převáženému nákladu ještě píci. Sara měla pravdu, nejlepší možností byl rychlý úprk za Silfeny.

Musejí být trpěliví.

*

Ozzieho probudily obvyklé zvuky časného rána, rámus vydávaný kastroly, miskami a podnosy, jak ranní směna začala v hlavním sále chystat snídani. Krátkou chodbou k Ozzieho pokojům se rozléhaly lidské hlasy a mimozemské pokřikování doprovázené hvízdáním. Ozzie ještě chvíli ležel na jednoduchém lůžku, oči nechával zavřené a v duchu odškrtával jednotlivé fáze. Tichý sykot měchů a olejových hořáků. Voda začínající vřít a rachotící ve velkých konvicích. Broušení nožů na brusce. Známé a únavné zvuky.

Trvalo to už sedmnáctý týden. Alespoň si to myslel. Měl podivné sny, události a planety Společenství se kolem něho řítily jako v nějakém zrychleném dramatu. Ostatní poutníci vyprávěli, že se čas při cestě po stezkách nechová úplně správně, že při putování silfenskými světy ztratili nebo získali týdny, měsíce a roky. Ta představa přiživovala jeho netrpělivost.

Orion se pohnul, zasténal – jako vždycky – a posadil se ve spacáku.

„Dobré ráno.“ Ozzie otevřel oči. Přes krystalický světlovod ve stropě byla pořád natažená deka, ale po stranách a závěsem ve dveřích pronikalo i tak dost světla, aby viděl siluety pokoje i bez nutnosti použít sítnicové implantáty pro infračervené pásmo.

Orion něco zabručel a rozepnul spacák. Když pak mladík odešel do koupelny, Ozzie se začal oblékat. Po příjezdu mu připadalo, že v Ledové citadele je jako ve skleníku. Po čase zjistil, že je to jen reakce vyvolaná tím, jak byli prochladlí, když je Sara přivezla. Navzdory horkým pramenům a veškerému tělesnému teplu, jež Ledovou citadelou prostupovalo, bylo pořád o několik stupňů míň, než aby teplota byla doopravdy příjemná. Oblékl si na tričko jednu z tlustých kostkovaných košil, zapnul si kožené kalhoty a natáhl si druhé ponožky. Teprve potom vstal a stáhl deku ze stropního světlovodu. Orion si na vpád červeného světla postěžoval mrzutým zaúpěním. Chlapec nesl pobyt v Ledové citadele těžce. Nutné fyzické omezení, jednotvárnost dní, strava bez chuti, to všechno odporovalo jeho přirozené mladické bouřlivosti. Ale nejhorší bylo, že tam neměl nikoho, kdo by mu byl věkem aspoň trochu blízko.

„Nejsou tady žádné holky,“ postěžoval si mladík hned druhý den. „Žádné jsem neviděl, tak jsem se zeptal Sary. Před pár lety prý tady byly nějaké dvacítky, ale odešly se Silfeny.“

„Vážně? Hele, o nic nepřicházíš,“ řekl mu Ozzie. Trochu ho štvalo, že přátelskost, kterou projevoval Saře, zůstala bez odezvy.

„Jak to můžeš říct? Měl jsi stovky žen.“

„To je pravda,“ uznal skromně Ozzie.

„Já jsem ještě holku neměl,“ řekl smutně Orion.

„Ani v Lyddingtonu?“

„S několika jsem chodil. Jedna se mi líbila. Irina. Líbali jsme se a tak, ale…“

„Odešel jsi se mnou na stezky.“

„Ne, vlastně mi utekla s Leonardem. Spal s polovinou holek z městečka.“

„Hm. No jo… Ženské, kdo jim rozumí?“

„Ty určitě, Ozzie.“ Orion nasadil jeden z těch zoufale truchlivých výrazů, které Ozzieho vždycky znervózňovaly. „Jak se mám s holkama bavit? Nikdy nevím, co říct. Prozraď mi to, prosím.“

„Vlastně je to jednoduché. Nezáleží na tom, co řekneš, jenom si musíš věřit.“

„Vážně?“

„Jo.“ Ozzie se obával, že chlapec si začne dělat poznámky. „Když přijdeš na párty, najdi si takovou, se kterou se to dá skoulet, prolom ledy a pak nech půlku práce na ní. Má to být přece rovnocenný vztah, ne?“

„Asi jo.“

„Tak je nech, ať si odpracují spravedlivý díl. A pokud tam nic není, nepřeskočí žádná jiskra, tak se tím netrap a zkus to s další, kámo. Ber to tak, že když to zazdí, přijdou o skvělýho kluka: tebe. Jejich chyba.“

Orion o tom dlouho přemýšlel. „Rozumím. Máš pravdu.“

„Hele, proto tady jsem.“

„Tak co mám říct?“

„Cože?“

„Abych prolomil ledy. Co je dobrá zahajovací věta?“

„Hm.“ Ozzie se vrátil k několika hrůzným vzpomínkám, které mu zůstaly ze středoškolských studií. „Tak třeba požádat je o tanec, to je odjakživa skvělá klasika. Jasně, musíš umět tančit, po tom holky vážně jedou.“

„Mohl bys mě to naučit, Ozzie?“

„To už já mám dávno za sebou, kámo; nejlíp uděláš, když řekneš někomu jako Sara, ať tě naučí nějaký super kroky, jo?“

„Fajn. A co ta zahajovací věta?“

„No. Jo. Jasně. Hm. Hele, tuhle jsem si vybavil z jedné dávné párty v Hamptons. Přijdeš k holce, podíváš se jí na límeček, a když se tě pak zeptá, co děláš, řekneš: díval jsem se na značku a měl jsem pravdu, ty jsi vážně Dar z nebe.“

Orion ještě chvíli mlčel a pak vyprskl smíchy. „To je tak suchý, Ozzie.“

Nebyla to zrovna uctivá odpověď, jakou Ozzie čekal. Zatracená dnešní mládež. „Mně to fungovalo.“

„Jak se jmenovala?“ zeptal se pohotově Orion.

„Už jsem zapomněl, kámo, je to sto let.“

„Jo, jasně. Myslím, že se zeptám Sary. Asi bude na tyhle věci lepší.“

„Hele, já přece vím, jak balit baby. Pokud jde o tohle, mluvíš s nejpřednějším odborníkem v celém Společenství.“

Orion zavrtěl hlavou a zamířil do jeskyně s jezírkem. „Dar z nebe,“ pochechtával se.

Ozzie si smotal spací pytel. Spolu s tím Orionovým putoval rovnou do ochranné síťovky z karbonových vláken, ve které byly jejich batohy. Vypadalo to, jako by všechny vaky a rance opletla černá pavučina. Stahovací lanko síťky zajišťoval mechanický visací zámek. Podařilo se mu lanko omotat kolem skalního výstupku na stěně a zajistit tak, aby jim to všechno někdo neodnesl. Po staletích pohybu po Společenství Ozzie věděl, kolik pravdy v sobě skrývá staré rčení, že každý konzervativec je jen další liberál, kterého okradli. Ostatním poutníkům nevěřil ani nos mezi očima, obzvlášť těm dobrákům, kteří měli míň štěstí než on. To byli v Ledové citadele momentálně prakticky všichni. Konzervované jídlo, lékárničky a moderní lehká výstroj, kterou v těch batozích měli, představovaly jejich největší šanci, jak se z téhle planety dostat.

Pokaždé, když se během prvního zhruba týdne do svých pokojů vrátili, byly na skále nové rýhy a škrábance, jak se někdo snažil uvolnit ochrannou síťku nebo rozbít zámek.

Vzali si podnosy a příbory do hlavního sálu a postavili se do krátké fronty na snídani. Jídlo bylo stejné jako každý den, hromádka kaše z vařených plodů krystalického stromu, které vypadaly jako znetvořená červená řepa, a k tomu několik smažených plátků z ledové velryby, znepokojivě šedých a tučných. Dostali také hrnek místního čaje, který se zhotovoval z rozdrcených sušených listů lišediny.

Když dojedli, vrátili se do svých pokojů a oblékli si bundy a svrchní kalhoty z husté kožešiny ledové velryby. Orion odešel do stájí, kde bude několik hodin kydat hnůj po zvířatech a nosit jim k žrádlu nové balíky houbovice. Ale tetráci, kteří vzhledem připomínali modré soby o velikosti koně, dostávali k jídlu pomyje zbylé z terénních kuchyní.

Ozzie vyšel nahoru do dílny v úrovni přízemí. Velká kruhová místnost byla asi původně zamýšlena jako další stáj; měla otočné dveře, které byly dost velké, aby jimi pohodlně prošel slon. Ale nesourodá parta, která Ledovou citadelu obývala teď, ji používala ke garážování velkých krytých saní tažených obrovským tupým ybnanem. Byla tam také tesařská dílna, v níž se nezpracovávalo dřevo, ale kosti ledových velryb, jejichž vlastnosti byly dřevu pozoruhodně podobné. Sušily se tam také kůže, tuk se zpracovával na různé oleje a prováděly se opravy těch několika vzácných společných kovových předmětů, které se v Ledové citadele nacházely, jako byl sporák nebo kotle. Nástroje pro opracovávání a řezání kostí byly většinou nože z kamene nebo krystalu. Ti, kteří si s sebou přinesli vlastní nože, kleště nebo víceúčelové nástroje, si je hlídali a právem s nimi nakládali jako s hodnotnou měnou. Řemeslník nebyl ve skutečnosti nikdo, ale ani nemusel; bylo třeba mít jen základní chápání mechaniky. Ledová citadela fungovala na úrovni, která se prakticky rovnala středověku.

Už tři dny věnovali všichni úsilí opravě a úpravě skluznic dvou velkých krytých saní. Jedny už měli hotové, druhé stály pár metrů nad zemí na silných krystalických pahýlech a čekaly na nově vyřezané skluznice. V dílně bylo těsně nad nulou, díky vodě z horkých pramenů vedené kanálky vytesanými pod kamennou podlahou byl vzduch jakž takž teplý. Podobně jako zbytek Ledové citadely byl také systém vytápění opotřebovaný. Silné kamenné dlaždice, které kanálky zakrývaly, za staletí popraskaly a posunuly se. Tenké pramínky mlhy, které z nich na desítce míst unikaly, zvlhčovaly vzduch natolik, až to bylo nepříjemné. Kondenzovaná voda pokrývala lesklou vrstvou stěny a pracovní stoly a způsobovala korozi každého kovu, který tam zůstal příliš dlouho. Kolem otočných dveří se trvale vytvářela pichlavá námraza.

Ozzie si dával pozor, aby měl neustále na rukou vlněné rukavice. S nástroji se tak hůř pracovalo. Musel dělat pomalé pohyby a přemýšlet o tom, co dělá. Bez nich však prsty příliš prochladly a ztratily cit.

Připojil se k týmu opravářů tvořenému třemi lidmi a jedním Korrok-hiem, zvedali první těžkou skluznici na místo na konci noh a pod vedením George Parkina ji nasouvali. George byl v Ledové citadele dostatečně dlouho, aby se vypracoval na neoficiálního mistra dílny. Určitě byl nejschopnější tesař. Nová skluznice dokonale pasovala, rybinové spoje stačilo trochu promazat olejem a už zapadly do drážek. Dva ze skupiny začali spoje zajišťovat šikmo zatloukanými a klíženými čepy.

Ozzie již čtyřikrát vyjel na saních jako součást zásobovací výpravy tvořené pětadvaceti lidmi a mimozemšťany vyzbrojenými žebříky a koši. Pokaždé vyrazili hned s úsvitem a zamířili do lesa krystalických stromů, jenž rostl po všech stranách obrovské pusté sníženiny. Opálově zbarvené klínky, které na dospělých stromech pučely z konce každé větvičky, byly ve skutečnosti jedlé plody, uzlíky sacharidů téměř postrádajících chuť, uzavřené v pevné slupce. Bez nich by obyvatelé Ledové citadely neměli šanci přežít. Trvalo několik let, než plod dorostl do velikosti jablka, takže museli při sklizni důsledně střídat lokality a každou cestu svědomitě zaznamenat na jednoduché mapy z kůží, které zobrazovaly radiální výseče okolního lesa. Když dorazili na místo, česání byla těžká fyzická práce jen s jednou krátkou přestávkou, deset hodin lezení po žebřících v několika tlustých vrstvách oblečení a kožichu a klácení plodů dlouhým kusem kosti. Plody samotné Ozzieho fascinovaly. Upevňovaly v něm přesvědčení, že krystalické stromy musejí být výtvorem geneticky modifikační biologie nebo nějaké odpovídající silfenské vědy.

Několik členů sklizňové skupiny procházelo zrádné skalnaté rokle, jimiž byl les protkán. Jejich strmé stěny pokrývaly chundelaté modrošedé koberce lišediny, jíž trvalo desítky let, než narostla do takové vrstvy. Seškrabávali ji jako nějací vandalové, kteří vyrazili ničit. Dalším cenným nálezem byly houby, které dovedli tetráci vyčenichat v úzkých puklinách ve zmrzlé zemi, odkud je bylo možné dobýt s pomocí krumpáčů a lopat. Společně získali dostatečnou kořist, aby měla Ledová citadela dalších pár týdnů co jíst.

Sklizeň a následné vaření a zpracovávání plodů a hub byla kolektivní činnost. Každý se podle svých možností zapojoval do celkové údržby a chodu. Podle toho, co mu řekla Sara, se obyvatelé většinou chovali civilizovaně. Pamatovala si, že nepříjemné to bylo jen jednou, když silfenští lovci nepřišli déle než rok a maso ledových velryb došlo.

Týmu v dílně se podařilo usadit druhou skluznici ještě před obědem. Ozzie spolu s Georgem Parkinem odstoupil a sledoval zatloukání upevňovacích čepů.

„Dva dny,“ řekl spokojeně George. Jeho angličtina měla silný lokální přízvuk, který Ozzie nedokázal zařadit. „Až klíh ztuhne, budeme s nimi moct zase ven.“ Strčil si do úst kostěnou fajfku a zapálil usušené lístky lišediny. Byl to nepříjemný pach.

Ozzie mávl rukou, aby kouř zahnal. „Kolik velkých saní máme?“ zeptal se.

„Pět. Chystám se po dalším lovu postavit další, až získáme slušnou zásobu nových kostí. Mám v hlavě pár zlepšováků, tyhle staré jsme přestavovali už tolikrát, že ztrácejí pevnost.“

„Pět velkých saní a malých kolik, sedm?“

„Devět, když se počítají i ty pro jednoho.“

„To ale na odvoz všech nestačí, ne?“

„Ne. Těch pět velkých saní nás odveze nějakých dvacet, když vyrazíme za loveckou výpravou. Pobraly by mnohem víc, ale musíme si vézt i stany. Noci venku jsou čisté zlo, ty stany ze tří vrstev kožešin prostě potřebujeme. A musíme na saních nechat dost místa i na to, abychom mohli zpátky přivézt ledovou velrybu. Jsou to velké mrchy. Však uvidíš.“

„Ale v Ledové citadele je dost kostí, aby se daly postavit další sáně.“

George se na něho zvláštně podíval a prudce potáhl z dýmky. „Žádné navíc nejsou, to ne.“

„Židle, lůžka, rámy závěsů. Je toho tuna.“

„Lidé je používají.“ Z jeho hlasu bylo slyšet pobouření.

„Třeba by je chtěli použít na něco jiného.“

„Kam tím míříš, chlapče?“

Ozzie si otřel nos hřbetem rukavice. Jako vždycky v dílně prochladl a teklo mu z něj. „Mluvím o tom, že by odsud odjeli všichni. Všichni najednou.“

„Kakraholte, jak by sis to představoval, chlapče?“

„Lidé se dostanou pryč tak, že sledují loveckou výpravu, ne? Jenže jdou pěšky, někdy mají lyže. Potřebují být rychlí, aby udrželi tempo.“

„To si piš.“

„Tak se za loveckou výpravou pustíme na saních. Naložíme na ně všechny, lidi i mimozemšťany, a vezmeme všechna zvířata, tetráky, lontruse a ybnany. Budeme je střídat v zápřahu a ta vyčerpaná odřízneme, když to bude nutné. Ale tak můžeme se Silfeny držet krok. Dokážeme to, chlape!“

George vytáhl dýmku z úst a s vážným výrazem si ji prohlédl. „Nápad je to skvělej, chlapče. Jenže lesem na druhé straně lovišť tyhle velký sáně neprojedou.“

„Fajn, tak je rozebereme a postavíme z nich konvoj malých. Budou lehčí a rychlejší, půjdou snáz táhnout. Naše šance se tak zvýší.“

„Jasnačka, chlapče, to asi jo. Ale jak to řeší, proč jsme tady?“

„Jak to myslíš, proč jsme tady? Jsme tady proto, že jsme se dali po špatné stezce.“

„Vážně? Pořád to bereš tak, že všechno v životě se odehrává na fyzické úrovni, ale co tvoje duchovno?“

„Moje duchovno je v pohodě a těší se, až odsud vypadne.“

„Tak to mám z tebe radost, chlapče. Já ale nejsem připravenej odejít. Věřím tomu, že tady nejsme jenom tak, každej z nás. Ledová citadela nám pomáhá něco se o sobě naučit, a jsou to věci, který znát potřebujeme, i věci, které znát zas tak moc nechceme. Věřím, že tady nejsme jenom tak. Všichni víme, že ve Společenství jsi pracháč; to je spousta lidí, kteří se toulají po stezkách. Já jsem byl taky pracháč. Byl jsem tenkrát línej hajzlík, jak má být. Normální idiot narozenej do rodiny, která měla víc peněz než rozumu. Pocházím z Yorkshiru, rodem a výchovou, v duchu nejlepších tradic. Naše rodina zbohatla na šrotu; hrabali jsme se v něm a prodávali ho dál, vybírali ze sajrajtu něco, co za to stálo. Dělali jsme to už před stoletími, recyklovali jsme dřív, než to slovo vůbec kdo slyšel. Pak to Evropu úplně poblblo: když je něco toxický, tak se to nemůže používat, a to, co se používat může, se musí zrecyklovat. Dopadlo to tak, že jsme měli hory ledniček, protože z chladicího systému se nesměly vypustit chemikálie. Měli jsme velehory spotřebního zboží, který čekalo na rozebrání a čistý přepracování. To byly druhý zlatý časy naší rodiny. Potom jste ty a tvůj kámoš přišli s červíma dírama, a najednou všichni chtěli vyhazovat jedy a znečištění do kosmu. Zbavili jsme se všech těch fajnovejch recyklačních závodů, ale dál jsme od lidí sbírali smetí a vyváželi je z vašich volných konců. To byl náš třetí zlatý důl.“

„Společnost Kom-Vel,“ vybavil si Ozzie. „Největší firma na likvidaci odpadu v Evropě. To je ta tvoje společnost?“

George přikývl. Potěšilo ho, že Ozzie to jméno zná. „Jo, to je ona. A víš, co znamená to Kom-Vel? Komáři z velbloudů.“

„Čekal jsem něco takového.“

„A do toho jsem se narodil. V životě jsem nemakal, byl jsem tenkrát absolutní rozmařilec, k ničemu, naprosto marnej a dost často mimo. Všechno obstaraly peníze: pařby, baby, cestování, fet, omlazování, měl jsem od všeho to nejlepší. A víš co? Když jsem to jel počtvrtý, byla to už nuda jak prase. Tak jsem se vydal po stezkách, abych našel skřítky, protože to jediný si za peníze koupit nemůžu.“

„A oni tě přivedli sem.“

„Přesně tak. Tady zjišťuju, kdo jsem, pane Isaacsi, zjišťuju, jaký to je žít jako opravdovej člověk. Jsem tady důležitej; lidi se mě ptají, co mají s kostma ledovejch velryb dělat, jak je spravovat, jak je opracovávat, jak je lepit, jak je řezat. Mám teď úctu. Tobě to možná nepřipadá nic moc, ty jsi někdo, kdo v životě něco pořádnýho dokázal; ale tu úctu, kterou teď zažívám, jsem si zasloužil, a zasloužil jsem si ji tvrdě. Proto jsem tady. Nakonec odejdu, tak jako nějakým způsobem každej z nás, buď po svejch, nebo někde v lese umřu. Ale než se to stane, budu dělat všechno, co bude v mý moci, abych zbytku mých přátel pomohl přečkat zlý časy.“

„Tenhle proslov máš nachystaný pro všechny?“

„Jo, pro ty, kteří to potřebujou. Ale vidím, že ty to nepotřebuješ, s tím, co máš v hlavě. Tak já to s dovolením řeknu takhle. Co kdybysme všichni vyrazili, jak navrhuješ, a stejně nevydrželi tempo? Co když nás stezka odmítne? Všichni zůstaneme trčet někde v lese, moc daleko na návrat sem. To bysme vážně byli v pěkným loji. Stejně bys nepřesvědčil všechny. Takovejch jako já je víc, a pak jsou tu Korrok-hiové, ti neodejdou. Vyhovuje jim to tady. A co ti, kteří teprve přijdou? Co myslíš, že by s tebou bylo, kdyby pro vás Sara nepřijela a nedovezla vás sem?“

„Dobrá připomínka.“

„To si myslím. Tohle místo má svůj smysl. To, že tady nechceš bejt ty, ještě neznamená, že je to špatný.“

„Jasně. Asi bych měl jít a vypracovat plán B, co?“

George na něho zamával fajfkou. „Udělej to. Ale po obědě se určitě vrať. Budeme potřebovat pomoc, abysme sáně sundali z těch špalků.“

„Jasně.“ Ozzie udělal několik kroků a pak se ohlédl. „Georgi, neznáš náhodou nějaké dobré balící hlášky?“

George si chvíli prohlížel dýmku. „I kdybych znal, na takový jako ty bych je nevyplýtval.“

Ozzie opustil dílnu a zamířil zpátky do svých pokojů. George ho donutil vybavit si nejhorší období střední školy, kdy často skončil před ředitelnou. Kartáč, který při tom dostal, byl pokaždé horší než zůstat jakkoli dlouho po škole.

Georgovi to říct nemohl, a vlastně ani Saře, ale důvodem, proč o masovém úniku uvažoval, byl Orion. Pokud by totiž vzal chlapce s sebou, neměl jistotu, že to zvládnou, to byl prostý fakt. Sám by problém neměl. Lyžovat uměl, dokonce si z kostí začal vyřezávat lyže. Člověku na lyžích by Silfeni neutekli, ani kdyby byli sebevíc hbití. A měl svou konzervovanou stravu, energetické nápoje a lehkou výstroj; to všechno by unesl. Jenže Orion… Než přišli sem, nikdy sníh neviděl, natož aby se v něm uměl pohybovat.

A celou tu dobu, kdy spřádal plány, mu hluboko v hlavě číhala jedna myšlenka: o kolik by bylo jednodušší tu Oriona prostě nechat. Možná nakonec nebude mít na vybranou. On nepřišel hledat osvícení nebo uspokojení jako George a většina ostatních. Měl důvod, proč se na stezky vydal. A jen bůh ví, co se děje ve Společenství právě teď.

Ozzie přešel přes hlavní sál do chodby, která vedla k jeho shluku pokojů. Byl tam toči, právě vyšel z kaverny, v níž spali. Byl to mimozemšťan, kterého si Ozzie v den příjezdu do Ledové citadely spletl s mladým Raielem. Na první pohled to byl pochopitelný omyl. Toči měl podobně oblé tělo, jako rozplácnuté vajíčko dlouhé zhruba tři a půl metru, a Ozziemu sahal do půlky hrudi. Pokrývala je štětinatá, tmavě karamelová kožešina, která vypadala o nějaká dvě čísla větší, než měla být, a celé bylo rozryté vráskami a záhyby jako čenich buldoka. Ze záhybů vyrůstaly zvláštní scvrklé černé vějířky, jako by v nich bujely nějaké chaluhy. Vypadalo to jako odumřelí kožnatí parazité, kteří v atmosféře Ledové citadely tak vysychali a křehli, že se začínali drolit a odpadat.

Jako ústa mu sloužil malý svěrač podobný rtům, který tvořil na špičce kónické přední části rypák. S ohledem na rozměry těla se zdál být malý, ale když se otevřel, ukázaly se do kruhu uspořádané, velice ostré zuby. Oko nebo alespoň to, co lidé považovali za zrakový orgán, byla zaoblená pyramida asi metr za ústy, tvořená třemi oválnými částmi průsvitné černé tkáně, přičemž ta přední byla dvakrát delší než zbylé dvě a ohýbala se dolů, aby kopírovala profil těla.

Ale nejzajímavější bylo, jak se mimozemšťan pohyboval. Po spodní straně se táhly dva ploché hřbítky elastické tkáně, které ze všeho nejvíc připomínaly skluznice saní, ale pro uvedení těla do pohybu se vlnily jako hadi. Povrch těchto hřbítků byl flekatý, šedý až fialovo-hnědý, a z prasklin v něm prýštila jakási tělesná tekutina podobná slzám. Podle Sary byl toči ve špatném stavu, když ho na okraji lesa krystalických stromů našli. Hřbítky sice představovaly důmyslný biologický způsob pohybu, ale díky své povaze se nedaly opatřit nějakou ochrannou vrstvou. Toči evidentně pocházel z teplého klimatu. Jeho hřbítky vážně omrzly, když se musel pohybovat po promrzlé zemi, kde trpěly stálým kontaktem s půdou, jejíž teplota byla pod nulou. Stalo se to před více než dvěma lety, ale tkáň pořád náležitě nedorostla.

Druhý pár hřbítků mu vyčníval ze zad. Byly kratší, sahaly jen kousek za oko, a baňatější. Ozzie viděl, jak se zvětšují, aby mohly uchopit poháry a talíře, nebo pomoci se zvedáním předmětů, které byly pro lidské paže příliš těžké, jako nějaké obří améby měnící tvar na baculaté úponky nebo čelisti. Pro využívání nástrojů to byl vysoce evoluční koncept.

Vlastně jen tyto manipulační tkáně a několik technicky vyspělých artefaktů, které si nesl na opasku, přesvědčily ostatní obyvatele Ledové citadely, že se jedná o inteligentního tvora. Za celé dva roky pobytu se nikomu nepodařilo navázat s ním komunikaci. Ústy nevydával žádné zvuky, natož aby mluvil. Pokud to mohli posoudit, byl hluchý. Snažili se kreslit obrázky na tabulku, ale nezdálo se, že by je chápal. Jediné, co jim zůstalo, bylo jednoduché dorozumívání pomocí paží: pojď, zůstaň, běž, zvedni, polož. Většinou spolupracoval, jako by to byl dobře vycvičený ovčácký pes.

Nevěděli ani to, jak se doopravdy jmenuje. Korrok-hiové mu začali říkat toči, což v jejich houkavém a hvízdavém jazyce znamenalo velký tlustý červ.

„Tak copak jsi tam hledal?“ zamyslel se nahlas Ozzie, když se před ním zastavil.

Toči lehce mával rypákem ze strany na stranu a připomínal Ozziemu zvíře, které očekává pokárání. Připadal mu jako zpráskaný pes, ale Ozzie usoudil, že kdyby on každý den nedělal nic než to, že by na omrzlých nohách nosil od pramene do kuchyně kýble s vodou, nemohl si s nikým promluvit a nevěděl, co se děje venku, taky by měl těžkou depresi.

„Fajn, tak se na to podíváme.“ Obešel točiho z boku a odhrnul závěs. Nebyl si jistý, ale zdálo se mu, že ochranná síťka byla maličko pootočená, jako by do ní něco zlehka rýplo. „Tak pojď dál.“ Přehnaným gestem točimu pokynul. Mohutný tvor se v chodbě plynulým pohybem otočil a odplazil se do ložnice. Ozzieho opět překvapilo, jak je tvor mrštný; na to, jak byl velký, se dovedl pohybovat rychle a přesně.

Sedl si na lůžko, upřel pohled na točiho a udělal rozmáchlé gesto. „Prosím.“ Mimozemšťan se nepohnul. Velké přední oko měl namířené přesně na člověka.

„Tak dobře.“ Ozzie došel k ochranné síťce a zadal do zámku příslušnou kombinaci, ale kryl se při tom pohybu tělem. Zas tak důvěřivý nebyl. Když se síťovka otevřela, vytahal z ní různé předměty jako jídlo, oblečení, petrolejku, šitíčko a ruční organizér, a položil je na podlahu před mimozemšťana. Točiho pohybové hřbítky se maličko zploštily a nechaly ho klesnout. Nato se manipulační tkáň na levé straně vytvarovala do tenkého chapadla, které zvedlo ze země organizér. Špička zmáčkla každé z pěti tlačítek na horní straně. Ale zařízení zůstalo mrtvé.

„Podívejme,“ řekl Ozzie. Funkci tlačítka chápe jedině někdo, kdo zná techniku. „Takže technice rozumíš, ale nedokážeme spolu komunikovat. Pročpak?“ Pohodlně se na lůžku opřel a znovu se na točiho zadíval. Možná to byla jen jeho lidská interpretace, ale vypadalo to, že mimozemšťan zklamaně poklesl, když to s organizérem nevyšlo. Pomalu vrátil přístroj na podlahu. Černé vějířky při tom šelestily jako podzimní listí ve větru.

„Zvuky nepoužíváš, takže co nám zbývá? Telepatie? Těžko. Magnetické pole? Včely a trokkenské krysy je cítí, jenže Silfeni je tady nejspíš tlumí. Takže možné to je. Elektromagnetismus? Pro rádiové vlny platí totéž, organizér je mrtvý. Tvary? Zrakově vnímat dovedeš, takže to je další možnost. Ale ten trik s tvarovatelnou rukou nedovedu a obrázkům podle Sary nerozumíš.“ Naklonil hlavu na stranu. „Řekněme lidským obrázkům. Já bych tvým taky nerozuměl. Samozřejmě kdybys je nakreslil. Máme tu jistý kulturní rozdíl. Znáte umění?“ Ozzie se zarazil. Připadal si trochu hloupě, když mluví nahlas na mimozemšťana, který neslyší. Toči stál pořád proti němu a předním okem mířil přímo na něho. Ozzie na lůžku o několik centimetrů poposedl. Přední část točiho těla se maličko pohnula, sledovala ho. „Proč to děláš? Co chceš asi říct?“ Ne, nejde o to co. Jak? Ozzie hleděl na ten protáhlý ovál lesklé černé svaloviny mířící přímo na něj. Ne, zvukem ne, ale vysíláním… „Sakra.“ Přepnul sítnicové implantáty do infračerveného pásma. Tělo točiho bylo poseté zvláštními tepelnými charakteristikami, z nichž se dalo usuzovat na polohu cév a orgánů ukrytých pod kůží. Ozzie pomalu prošel viditelné spektrum, až se dostal k ultrafialovému pásmu. „Do hajzlu!“ Ozzie reflexivním úlekem uskočil dozadu a spadl z lůžka.

Přední oko točiho tančilo složitými obrazci tmavě fialového světla zářícího přímo na něho.

*

Když se Orion několik hodin po obědě vrátil do jejich pokojů, zjistil, že toči téměř blokuje vstup. Ozzie seděl na svém lůžku a zběsile čmáral tužkou do jednoho ze svých poznámkových bloků. Skalní podlaha byla posetá kousky papíru, na nichž byly velice zvláštní obrazce. Bylo to jako květiny nakreslené pětiletým dítětem, na nichž okvětní lístek představuje rozeklaná šipka blesku.

„Hledal tě George Parkin,“ spustil Orion. „Proč je tady tohle?“

Ozzie se na něho usmál jako šílenec. Divoké vlasy měl načepýřené, jako by dostal pořádnou dávku statické elektřiny. „To si tady s točim jen trochu povídáme.“ Neubránil se, aby to neznělo trochu samolibě.

„Cože?“ zeptal se Orion. Na víc se nezmohl.

Ozzie sebral jeden kus papíru vytržený z bloku. Obrázek připomínal rozetu ze skleněných střepů, ale v horním rohu bylo načmárané nějaké slovo. Druhou rukou Ozzie zvedl koženou botu. Kolem se povalovala polovina obsahu jejich batohu. „Tohle má jako symbol pro botu,“ prohlásil triumfálně. „Ano, podívej, opakuje to. Jistě, taky to může být jenom symbol pro narušenou kůži mrtvého zvířete, ale co na tom? Děláme pokroky. Sestavujeme slovník.“

Orion přejel pohledem od Ozzieho k točimu. „Co opakuje?“

„Ten symbol. Má i další složky, ale ty jsou v neustálém pohybu. Vidím je, ale nakreslit je nedovedu. Proto se držím toho nejzákladnějšího. Ty pohyblivé části by mohly být gramatická pravidla nebo kontextové informace.“

„Jaký symbol, Ozzie?“

„Sedni si. Všechno ti vysvětlím.“

„Takže mluví pomocí obrázků?“ zeptal se Orion o deset minut později.

„Ano, tak by se to dalo zjednodušeně říct.“

„A jak by se to dalo říct složitě?“

„Obrazec, který vysílá, je vizuální obrazové vyjádření, něco jako když my dáváme věcem jména. Myslím si, že když spolu komunikují dva, probíhá to mimořádně rychle. Takový obrazec má v sobě spoustu informací. Jsem přesvědčený, že chápu jenom základy. Pokusím se ho naučit lidskou abecedu. Ale nepřekvapuje mě, že neporozuměl obrázkům, které se mu snažila kreslit Sara. Je to podobný rozdíl jako mezi hůlkovou postavičkou a barevným hologramem člověka se vším všudy. Obávám se, že toči se bude muset intelektuálně ponížit na naši úroveň.“

„To je super.“

„Tak proč to říkáš tak, jako by to byla nejotravnější věc na světě?“

„No, pro točiho je to fajn, a vůbec je to moc hezký, ale sepisování poznámek nám asi nepomůže z tohohle podělanýho světa vypadnout, ne?“

„Myslíš?“ Ozzie se vesele zazubil. „Víš, co byla první věc, na kterou se mě toči zeptal? Můžeš mě odsud dostat? To znamená, že se můžeme dát dohromady. Z nás tří bude skvělý tým.“

„Jak to?“

„Toči je silný a rychlý. A právě to potřebujeme, abychom Silfenům stačili.“

„On přece nemůže ven, Ozzie. Zmrzne!“

„Mám pár nápadů, jak na to. Promluvím si o nich zítra s Georgem.“

Orion se na mohutného mimozemšťana zvědavě podíval. „Vážně myslíš, že ho přiměješ, aby šel?“

„To doufám, kamaráde. Zatím děláme jenom blbosti, ukazujeme si, že umíme mluvit. Teď musíme vybudovat opravdový komunikační most. Mám v implantátu nějaké programy, které ještě jakž takž fungují; jsou to pomůcky pro překlad a tlumočení, jaké používá KKP, když poprvé narazí na nový druh. Díky nim se dá dostat od ‚na stole seděla kočka‘ k diskusím o metafyzice. Kruci, kdyby mi fungoval organizér, bylo by to mnohem jednodušší.“

„Máš štěstí, že ti fungují implantáty.“

„Asi jo.“

„Ozzie, podívej!“

Toči vysunul z chápavé tkáně tenký úponek a sebral z podlahy kousek papíru. Vyobrazený symbol se podobal spirále ze sněhových vloček. Do rohu Ozzie napsal: „Organizér, nebo elektronika všeobecně?“

„Proč ten?“ zamumlal Ozzie. Zadíval se na Točiho přední oko planoucí rychle se pohybujícími fialovými obrazci. „Hm, mohlo by to být ‚komunikační zařízení‘. Toči nejspíš chce, abych pokračoval.“

„Můžu se dívat?“ zeptal se rozrušeně Orion. „Určitě to bude lepší než ve stájích.“

„Jo, dívat se můžeš. Ale možná se to docela protáhne.“

17

Přemluvit otce, aby víkend podpořil, trvalo několik dní. V tomto stavu, sotva půl roku po omlazení, Justine Burnelliová po jeho účasti až tolik netoužila. I v ideálním případě byl nemožný, ale když se k jeho přirozené tupé tvrdohlavosti přidala vitalita mládí, výsledek byl skoro až nesnesitelný. Musela však uznat, že jeho přítomnost z víkendu udělala významnou událost; bez něho by nezbytní hráči nedorazili.

Rozhodli se uspořádat jej v Sorbonnském háji, což bylo rodinné hnízdečko na Západním pobřeží, rozlehlá nemovitost u Seattlu s prudkými řekami a širými lesy lemovanými horami. Dala by přednost víkendu v Tulipánové vile, hlavním rodinném sídle na Východním pobřeží. Bylo to mnohem civilizovanější než tento venkovský azyl. Ale neformální setkání, které Burnelliové pořádali, mělo být především diskrétní.

Lidé začali přijíždět v pátek po třetí hodině. Justine už byla na místě den předem, aby na přípravy dohlédla osobně. Při srazech na této úrovni nikdy úplně nedůvěřovala personálu. Sorbonnský háj tvořila velká hlavní budova, původně z kamene nebo betonu, kterou teď kompletně obrůstal suchý korál, jeden z nejstarších exemplářů na Zemi. Vysazen byl před více než dvěma stoletími. Dvě přirozené barvy, levandulová a béžová, jež pokryly stěny a střechu, působily v porovnání s moderními geneticky modifikovanými odrůdami nevýrazně. Propletené vějířovité listy také trpěly špatnou texturou a starší části byly náchylné se drolit, správci proto podporovali jejich trvalý růst. Vrstva listů byla již o třicet centimetrů silnější než původní stěny domu, díky čemuž byla velká panoramatická okna zapuštěná tak hluboko, až jim to dodávalo organický vzhled. Komise životního prostředí při OFN by komukoli jinému, kdo by drze nechal mimozemskou rostlinu tak rozbujet, vystavila příkaz k odstranění a tučnou pokutu, ale přes bezpečnostní perimetr Sorbonnského háje žádný obyčejný úředník KŽP neprojde.

Vnitřek hlavní budovy zabíraly různé přijímací místnosti, relaxační salóny a jídelny. Členové rodiny a hosté bydleli v tuctu chat seskupených do půlkruhu kolem zahrady za domem, s nímž je propojovala růžemi porostlá loubí. Z vnějšku se aspoň tyto přidružené stavby snažily dodržovat místní tradice. Stěny měly z klád a střechy z kůrových tašek, ale vnitřní nábytek a vybavení přísně odpovídaly standardu čtyřiadvacátého století.

Jako první dorazil Gore Burnelli; zastavil pod širokou stříškou ve tvaru racčího křídla s obrovskou černou limuzínou značky Zil. Měla sice elektrický pohon, ale Justine byla přesvědčená, že ta těžká obluda se šesti koly, dvakrát větší než její současné kupé Jaguar, určitě porušuje nějaké zákony na ochranu životního prostředí. Za ní přijely tři velké sedany se členy otcova doprovodu; a od e-správce se dozvěděla, že další dva zamířily přímo do vesničky pro zaměstnance, která k nemovitosti patřila.

Zadní dveře Zilu se otevřely, schůdky sjely k zemi a Justine vykročila uvítat starého tyranského krále. Jako první se vynořili dva asistenti, kteří zároveň fungovali jako bodyguardi. Černé obleky a brýle se stříbrnými obroučkami jim dodávaly vizáž tradičních gangsterů. Justine nedala znát žádné emoce, když je uviděla. Nebylo jich tady třeba a otec to věděl. Bylo dokonce pravděpodobné, že má bionické modifikace, díky nimž je mnohem nebezpečnější než oni. Jeho poslední omlazení v rodinném biogenickém centru trvalo déle než obvykle.

Gore Burnelli se objevil ve dveřích Zilu a nosem natáhl vzduch. „Zatracený Seattle; už zase prší, sakra,“ zabručel. Z nebe se snášelo jemné mrholení, díky němuž padaly z okrajů střechy na jehličnany vysazené kolem neustále kapky vody. „Nechápu, proč to tady nezabalíme a nepřestěhujeme to do Anglie. Počasí stejné, ale lepší pivo.“

Justine ho zlehka objala. „Nech toho, táto. Tenhle víkend pro mě bude už tak dost těžký, ještě abych umravňovala tebe.“

Pokusil se jí široký úsměv oplatit, což pro něho s tím obličejem nebylo jednoduché gesto. Stále dokázala rozeznat jeho přirozené rysy; jako normální dvacetiletý mladík by byl mimořádně pohledný. Husté plavé vlasy, s vervou bující z ježka, s nímž vyšel z omlazovacího tanku, se již začínaly rozpustile kroutit. Ale počet jeho OOtetování a jejich složitost s sebou nesly to, že splynuly a pokrývaly teď celý jeho obličej, takže jeho kůže ze čtyřiadvacetikarátového zlata připomínala masku za sarkofágu nějakého pradávného egyptského krále. „Jako bych si troufl stěžovat, když se po mně vozíš.“

„Jak se daří mámě?“

Gore obrátil oči v sloup. Alespoň ty vypadaly normálně. „A jak to mám kurva vědět? To mi řekni ty, kdo to byl. Já jsem tu vzpomínku vymazal už před stovkami let.“

„Lžeš.“ Justine si všimla, že bodyguardi maličko ztuhli. Asi nebyli zvyklí, že se někdo s jejich šéfem baví takovým stylem. Jenže Justine byla Goreova prvorozená, na rozdíl od více než padesáti dětí, které po ní a bratrovi přišly, počatá a narozená čistě přirozeným způsobem. Gore byl tou dobou pouhý miliardář, který díky dynastickému spojení rodičů zdědil bohatství dvou význačných, zámožných amerických rodin. Zásluhou několika chytrých rozhodnutí a prognóz a nemalého politického vlivu jeho již původně rozsáhlá portfolia narostla současně s lidskou expanzí do prostoru fáze jedna. Stejně jako všechny pozemské Významné rodiny byli Burnelliové živoucím důkazem toho, že peníze plodí peníze. Zaměstnanci Dawson Knight, právní, účetní a správní firmy, jež byla jádrem rodinného finančního impéria, byli až na výjimky členové rodiny. Smyslem její existence bylo hromadit další bohatství a chránit to, které již existuje. Burnelliové měli majetek na všech planetách Společenství, od akrů strategických pozemků na okrajích metropolí prostoru fáze tři až po celé bloky výrobních kapacit na všech planetách Velké 15, od přepravních a prodejních firem po banky, technickou infrastrukturu a špičkové rozbíhající se podniky. Ze všeho, co vyneslo nebo jednou vynese zisk, si ukrojili podíl hned v počátcích.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pandořina hvězda Invaze.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.