Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Caz Frear

Malé sladké lži / SWEET LITTLE LIES

Copyright © Caz Frear 2017
Translation © Kateřina Elisová 2019
© Grada Publishing, a. s., 2019

Z anglického originálu Sweet little lies, vydaného nakladatelstvím Zaffre
Publishing v roce 2017, přeložila Kateřina Elisová
Odpovědná redaktorka Markéta Šlaufová
Korektura Barbora Srncová
Grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007
Obálka Ondřej Mikulecký

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis v Praze roku 2019 jako svou 7200. publikaci

Tisk CPI Moravia Books

Grada Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, Praha 7

ISBN 978-80-271-2780-1 (ePub)
ISBN 978-80-271-2779-5 (pdf)
ISBN978-80-271-0637-0 (print)

Pro Alexe, Chessy, Fify, Williama a Micka

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, podniky, organizace, místa a události jiné než běžně známé jsou buď produktem autorovy fantazie, nebo jsou použity fiktivně. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, živými či mrtvými, událostmi nebo místy je zcela náhodná.

Jasně si vybavuju den, kdy jsme slyšeli o Maryanne, i když nevím nic o tom, co se jí stalo, ani o tom, jak odešla.

Nenabízím alibi. A také se nejedná o dobře nacvičenou obhajobu. Koneckonců já jsem nikdy nic vysvětlovat nemusela, na stupnici pravděpodobných podezřelých jsem stála těsně vedle babičky, takže jsme se vznášely někde mezi „směšným“ a „nemožným“. A přesto – abyste pochopili démony, kteří mě pronásledují, a i když v duchu policejní přísahy tvrdím, že tomu věřím – cítím, že je nutné, abych vyjasnila, že nevím nic o tom, co se stalo Maryanne Doyleové, dívce, která si šla do obchodu Riley’s pro lak na vlasy, a už se nikdy nevrátila.

Samozřejmě že mám svá podezření.

Hodně spekuluju, především po bílém víně.

Ale když na to přijde, vlastně nevím nic.

Což se ale nedá říct o mém otci.

1998

Byl 31. květen 1998 a my jsme se už týden bezcílně poflakovali po Mulderrinu. Bylo mi osm, měla jsem nadváhu, hřívu mastných kudrnatých vlasů a pusu plnou rozviklaných zubů. A jsem si téměř jistá, že jsem na sobě měla své tričko s Pokémony. Doma v Londýně se moji kamarádi chystali po prázdninách zpátky do školy, ale táta nám právě mezi sousty, kdy ukusoval toast, oznámil, že máme „zvláštní dispensi“ zůstat u babičky ještě jeden týden. Načež si s mojí starší sestrou Jacqui vítězoslavně plácli dlaněmi a od maminky si vysloužil plácnutí po tváři.

Ve snaze rozptýlit napětí, kterému jsem nerozuměla, jsem zvedla hlavu od taštiček se sladkou polevou. „Mami, co znamená dispense?“

Máma si vykasala rukávy jako nějaký vazoun, který se chystá začít hospodskou rvačku. „Podívej se do slovníku, holčičko. Najdeš to někde u slov ‚blamáž‘ a ‚dehonestovat‘.“

Jacqui se přes stůl natáhla pro jogurt a rozcuchané blonďaté vlasy jí zakryly sebejistý úsměšek. „Znamená to, že táta ve škole řekl, ať se jdou vycpat.“

Máma si pohledem změřila tátu, jako kdyby byl kus zkaženého masa.

Tátu, ne Jacqui.

A pak byla všechno tátova chyba. Jacquiina nevymáchaná pusa. Noelovy známky. Moje nadváha. Dokonce i dobré věci, jako například dárky, které se objevovaly u našich postelí, nebo nová hi-fi souprava – podle táty opravdu špičková –, znehodnotily známky mámina nesouhlasu. I tuhle návštěvu u babičky, první dovolenou po třech letech. „Tomu říkáš dovolená?“ zeptala se tenkrát, když jsme čekali ve frontě na loď v Holyheadu. „Bude to jen uklízení a vaření v jiném domě. V domě, kde není sušička nebo slušný vysavač.“

Jako bystrý malý politik, kterým jsem se naučila být, jsem zvážila odehrávající se scénu, nacpala jsem si krabičku s taštičkami za gumu v pase u legín a vypařila se. Dobře jsem si uvědomovala, že je jen otázkou času, kdy se zájem přesune na mě samotnou a z pasivního pozorovatele se stanu sedícím terčem. Když se máma takhle chovala, člověk vždycky musel našlapovat opatrně.

Další věci, které si pamatuju.

Toho dne jsem obědvala biskupský chlebíček. Čtyři tlusté krajíce velkoryse namazané opravdovým máslem. Babička se ráda dívala, když lidi jedli. A neustále si stěžovala, že jediný člověk, který jí kdy zavolá domů, je ta vychrtlá ženská ze sociálního odboru, kterou aby člověk celý den nutil, aby snědla aspoň jednu sušenku. „Ta není jako ty,“ řekla a nadšeně mi přisunula talíř sendvičů se šunkou, které byste nedali ani zápasníkovi. „A teď tě neodfoukne ani uragán, moje milá Catrino.“

Později, protože jsem se chovala slušně při mši (a neřekla jsem mámě o tom, že jsme se na zpáteční cestě zastavili u telefonní budky), mi dal táta dvě libry, abych si v obchodě Riley’s koupila nějaké nálepky a sladkosti.

Ten samý den také ze skupiny Spice Girls odešla Geri.

Protože všichni, které jsem milovala, lidi i domácí mazlíčci, byli stále naživu a na svém místě, Geriin odchod byl v mém krátkém osmiletém životě první ztrátou, kterou jsem zažila. Prvním bodnutím zrady. S tou novinkou přišla Jacqui – prý skvělý tah pro holku z Anglie, když chce uspět v cizině. Pořád ji vidím, jak ke mně spěchá přes Duffyho pozemek. Ten skandál jí vyrazil dech, takže úplně zapomněla na image ledové královny, kterou si přisvojila od té doby, kdy se na začátku týdne setkala s Maryanne Doyleovou.

„Chápeš to? Ta mrcha! Tlustej zrzavej Jidáš! Prej přátelství, co nikdy neskončí! Jsi v pohodě, prcku?“

Zabořila jsem jí obličej do podpaží a naříkala veškerou silou a vytrvalostí dítěte trpícího kolikou.

„Můžeš zavolat na linku pomoci,“ řekla Jacqui a objala mě tak, jak dokážou jen starší sestry, přičemž mě přidusila v oblaku vůně z mentolových cigaret a parfému CK One. „Jestli budeš chtít, pak s tebou dojdu k telefonní budce. Nebo… mám takovej dojem, že jsem viděla tu holku… Maryanne, a ta má mobil. Možná by nám ho půjčila, kdybychom jí něco daly. Máš ještě ty dvě libry?“

Neměla jsem ani ty dvě libry, ani žádné samolepky nebo sladkosti, za které jsem je mohla utratit. Peníze jsem měla v ruce jen chvíli, než mi je vyrval Noel, můj starší bratr a monumentální kretén. Varoval mě, že se nedožiju devátých narozenin, jestli mě napadne ho prásknout. I když jsem si byla poměrně jistá, že by mi nijak neublížil – na to měl z táty moc velký strach –, samotná hrozba Noelovy přítomnosti s jeho červeným nosem, věčným popotahováním a ulámanými špinavými nehty stačily k tomu, abych mlčela. Po pravdě řečeno, většinou jsem si přála, aby byl mrtvý.

Takže ten den, kdy mamka plácla tátu, z Geri se stala zrádkyně a Noel mi ukradl úplatek za mlčení, tedy 31. května 1998, pro mě opravdu nebyl nijak skvělý. Vlastně jak jsem si zapsala do svého deníku, byl to „ten nejhorší den v historii celého světa“. Dokonce ještě horší než tehdy, když jsem se pozvracela na eskalátorech v obchodním centru Brent Cross a Noel všem řekl, že mám AIDS.

Byl to tak příšerný den, že jsem si ani nevšimla, že se Maryanne ztratila.

Maryanne byla Jacquina kamarádka, nebo to aspoň Jacqui tvrdila. Nikdy jsem je neviděla vyměnit si nic jiného než divně vypadající jointy a urážlivé komentáře. Kdybych to měla shrnout, Maryanne se k Jacqui, která byla ve svých čtrnácti letech o tři roky mladší a která ještě ani nenosila opravdovou podprsenku, chovala přezíravě.

Slovo „přezíravě“ jsem si našla ve slovníku, když jednou večer Jacqui naštvaně přidusala k babičce a stěžovala si, že si Maryanne a její kámošky vyrazily s nějakými „idioty“, což pro ni znamenalo, že musela jít za tmy sama domů.

„Říkám ti, že ta Doyleovic holka se k citům ostatních staví přezíravě,“ řekla máma a míchala v hrnci horké mléko na babiččino kakao vylepšené brandy. „Její máma byla úplně stejná. I když Bůh mi odpusť, protože o mrtvých bych měla mluvit jen dobře.“

Já osobně jsem se k Maryanne přezíravě určitě nechovala. Od okamžiku, kdy jsem na ní poprvé spočinula pohledem, jsem zarputile pronásledovala to zářivé stvoření v šatech jako pro panenku a s náušnicemi, které připomínaly roztočený ohňostroj. Bez hlesu jsem stopovala Maryanne a její suitu, s úctou a bolestným ostychem, abych mohla udělat doslova a do písmene to, co mě udělat nechají. Ne že by mi někdy něco dovolily. Ve skutečnosti se moji existenci rozhodla uznat jen jednou, a to na farmářském trhu, který se konal každý pátek na náměstí.

Bylo to dva dny před jejím zmizením.

„Hej, líbí se mi tvoje víla Zvonilka,“ řekla a dotkla se malého růžového přívěsku, který mi visel na krku – dárek ke svatému přijímání od vzdálené tety, která Ježíše moc nemusela. „Kde jsi k ní přišla? Je skvělá! Podívej, jak by se mi bezvadně hodila k piercingu, co mám v pupíku!“

Povytáhla si top a skupinka opilých kluků, kteří hltali hranolky z kornoutů, hlasitě požadovala, aby ukázala víc než jen ozdobu v pupíku. Maryanne to ale nijak nenaštvalo. Bleskově roztáhla dva prsty do V a pak se ke mně znovu otočila.

Maryanne nedostatkem obdivovatelů netrpěla. Měla lékořicově černé kudrnaté vlasy a růžové našpulené rty a většina kluků se vedle ní změnila v typické postavičky z animovaných seriálů – vytřeštěné oči, pára valící se z uší, bušící rudá srdce v hubených adolescentních hrudnících.

A vlastně to nebyli jen kluci.

Byli to i muži.

Manželé.

Tátové.

Tenkrát o prázdninách táta lhal. Jednalo se o velkou a hnusnou lež. Ten druh, o kterém dospělí vždycky tvrdí, že byste nikdy neměli říkat.

Ten druh lži, který vás bude vždycky pronásledovat.

Jen jediná osoba věděla, že se jedná o lež, ale osmileté děti se nepočítají, nemám pravdu? Osmileté děti jsou příliš zaneprázdněné svými samolepkami, sladkostmi, Pokémony a skupinou Spice Girls, než aby vůbec měly sebemenší ponětí, co se opravdu děje.

Táta o těch prázdninách udělal hodně chyb, ale jeho největší chybou bylo, že předpokládal, že být osmiletý se rovná být hloupý.

Protože já vím, že o Maryanne Doyleové lhal.

Vím to s větší jistotou než to, jak se jmenuju.

1

Čtyři odpoledne. Každé pondělí. Jednu hodinu. Příštích osm týdnů.

Ve zhruba stejném časovém rámci bych mohla dosáhnout něčeho hmatatelného, bez cizího přičinění a pomoci.

Mohla bych se naučit programovat jako každá správná osoba, která dospěla na prahu milénia. Nebo bych mohla zvládnout perfektní suflé.

Ale nemůžu změnit minulost. Nemůžu přepsat hrozný konec nebo smazat špínu. Tyhle příjemně laděné, dobře míněné odpolední rozhovory, které se konají každý týden, nikdy nemůžou vymazat vzpomínku na malé červené otisky nohou na krémových dlaždicích v kuchyni, ani nemůžou smýt zaschlou slepenou krev z dětsky jemných vlasů. Nic, o čem se budeme v téhle místnosti bavit, nemůže změnit to, co se stalo. Čímž se to všechno stává poměrně nesmyslným. Jako by se jednalo pouze o každotýdenní pozvánku na můj vlastní večírek plný lítosti.

„Catrino, proč jste tady?“

Doktorka Dolores Allenová, která se chová přesně tak, jak se od ní za daných okolností čeká, se kradmo podívá na hodiny – v její profesi zcela charakteristický pohyb. Sleduju její pohled a zjišťuju, že mi zbývá osm minut.

Vezmu to stručně.

„Protože si detektiv šéfinspektor Steeleová potřebuje odškrtnout kolonku, problém přehodila na vás.“ Pootevřeným oknem slyším z dálky skupinku mrňat, jak mimo rytmus i melodii žvatlají koledu o oslíkovi. Ten zvuk mě nejdřív uklidňuje, ale s každou další disharmonickou notou jsem rozčílenější a rozčílenější.

„V podstatě si myslí, že si musím v hlavě něco utřídit, a budiž vám to štěstí přáno, je toho názoru, že vy jste ta pravá, kdo mi s tím pomůže.“

„A co si myslíte vy?“

„Oslíku, dones bezpečně Mary…“

„Myslím, že by mohla mít pravdu.“ Kývnu směrem ke stěně, kterou pokrývají dosažené úspěchy. „Chci tím říct… magisterský titul z Královské univerzity v Belfastu, Britská společnost psychologů, Britská poradenská a psychoterapeutická asociace. Velmi působivé. Já mám bakaláře z textilního designu. Nebo, jak tomu říká Steeleová, bakaláře z omalovánek.“

Ušklíbne se. Nebo si aspoň myslím, že to byl úsměšek. Ústa doktorky Dolores Allenové jsou podobná ústům Mony Lisy. Je to ten typ, kvůli kterému jste přesvědčení, že jste tak úplně nepochopili vtip. Když se nad tím zamyslíte, taková ústa jsou pro psychologa neštěstím. Úsměšky si jen málokdy získají hlubokou důvěru.

„Catrino, zajímalo by mě, proč o sobě mluvíte jako o problému? Tak sama sebe vidíte?“

Zavrtím se na židli a vrzání kůže naplní ticho. Snažím se vymyslet, jak odpovědět, aniž bych se musela hrabat ve svém nitru. „Každý se vymezuje na základě vlastních problémů, nebo ne?“

„Opravdu?“

„Jistě. Každý se něčím sebemrská: Jsem tlustá. Jsem svobodná. Jsem bez peněz. Vezměte si například moji sestru Jacqui…“

„Vaše sestra nevešla do bytu prostitutky a nenašla tam holčičku celou od krve, jak češe svoji příšerně zřízenou matku.“

Emocionální výpad.

Výraz doktorky Allenové je prázdný, tón hlasu zcela neutrální, ale její slova jsou jako oštěpy, kterými mě vrhá zpátky do garsonky plné krve, moči a levného poničeného nábytku. Upřeně se na ni dívám a přitom se zoufale snažím ve své hlavě vyškrábat něco hloupého, na co bych se mohla soustředit. Cokoli, čím bych tu představu přebila. Nakonec se zaměřím na dětinský vtip detektiva konstábla Craiga Cookea, který mi poslal dneska ráno. Něco o jeho penisu a Rubikově kostce, ale nemůžu si vzpomenout na pointu.

Doktorka se předkloní a já instinktivně couvnu. Jako zvíře, na které řvou. „Je mi líto, že vás provokuju, ale musíte myslet na to, co se stalo. Musíte se s tím konfrontovat.“

„Nevzdávej to oslíku, město Betlém je na dohled…“

Přitáhnu si kabát těsněji k tělu – učebnicově obranný postoj. „Jediná věc, s níž se musím konfrontovat, je, jak zastavit Steeleovou, aby mě nepřevelela. Slyšela jste tu novinku? Útvar finančního zpravodajství! Doktorko Allenová, můžu dělat spoustu věcí, ale finanční zpravodajství mezi ně nepatří.“

„Neměla byste nic odmítat. Možná že vraždy pro vás nejsou to pravé?“ Jazyková manipulace převlečená za otázku. Vede si dobře. „Proč vnímáte převelení jako negativní záležitost? Jak jsem pochopila detektiva šéfinspektora Steeleovou, je to právě naopak. Přeřazení pro vás může být…“

„Přínosné? Dobré pro osobní rozvoj? Koukám, že jste dostala stejný pracovní mail.“

„Cynismus je zcela běžný stav mysli, do kterého se dostanou lidé, kteří prožili nějakou traumatizující událost.“

Tiše se zasměju do límce kabátu. „Cynismus je běžným stavem mysli policisty, doktorko Allenová. Vlastně jsem si docela jistá, že je součástí vstupních kritérií. To a schopnost uzvednout pětatřicet kilo.“

Natáhne se pro kávu, ale nespouští ze mě pohled. „Věříte tomu, že vám můžu pomoct?“

Dívám se na svoje dlaně a předstírám, že o tom přemýšlím. Jasnovidka mi kdysi řekla, že křivka dráhy mého srdce ukazuje, že se otevírám jen v situacích jeden na jednoho. Nejsem si jistá, že by s tím doktorka Allenová souhlasila.

Nakonec zvednu pohled. „Upřímně? Ne. Ale není to reflexe na vás. Už jsem podobnými sezeními prošla. Kvůli jiné věci. Taky to nepomohlo.“

Stále mluví neutrálním tónem: „Jednalo se o něco relevantního, co bychom mohly prodiskutovat?“

„Ani ne. Šlo o jakousi kognitivní behaviorální záležitost týkající se menšího problému s jídlem. Rodinná mediace poté, co jsem tátovi objela klíčem jeho Audi TT a on mi vyhrožoval, že mi zlomí ruku.“

Nereaguje. „Catrino, myslíte si, že vám není pomoci?“

„Tak to bylo řečeno.“

„Opravdu? A kým?“

Odolám nutkání začít na prstech vypočítávat všechny lidi, protože si uvědomuju, že bych mohla vypadat mírně neuroticky. Nechci, aby se k mým školním záznamům přidala ještě „paranoidní porucha osobnosti“. I když vidět výraz Steeleové by za to snad i stálo.

Za tohle platím devadesát liber za hodinu? Abych se dozvěděla, co už sakra dávno vím? Cat Kinsellová vyšla z mateřského lůna a pomyslela si, že se na ni porodní asistentka dívá nějak zvláštně… Každý vám řekne, že…

„Řekl mi to táta,“ odpovím. „Opakovaně. A očividně i detektiv šéfinspektor Steeleová.“

Zmínku o tátovi znovu přejde – jiná terapie, jiná hodinová sazba. „Neukazuje zcela jistě skutečnost, že jste tady, že detektiv šéfinspektor Steeleová věří, že za pomoc stojíte?“

„Ale no tak. Nemáte všechna ta písmena za jménem proto, že jste naivní. Steeleová si jednoduše a prostě kryje vlastní zadek. Bojí se, že začnu kvílet, že mám posttraumatickou stresovou poruchu. Jakmile někomu třeba jen teče krev z nosu, hned ten problém přehodí na vás.“ Vím, že to zní sarkasticky, neuctivě a kdovíjak ještě. Snažím se taková nebýt, ale co k tomu můžu dodat? Pracuju na tom. „Omlouvám se, bez urážky…“

„V pořádku, Catrino.“ Nad mojí omluvou mávne kostnatou rukou plnou šperků. Všimnu si malého třpytivého peridotu, který se podobá tomu, co jsem kradla z maminčiny šperkovnice, abych mohla předstírat, že jsem vdaná za Garetha Gatese.

„Mimochodem, nikdo mi neříká Catrino. Dávám přednost Cat, jestli to nevadí.“

„Samozřejmě. I když jste nemusela čekat tři sezení, než mi to řeknete.“ Položí si ruce do klína a já cítím, že se na mě chystá vynaložit veškeré své profesní schopnosti. „Je pro vás často obtížné říct, co chcete?“

Et voilà.

„Ne,“ řeknu a dopiju poslední kapku kávy. „I když… když už jsme u toho, dávám přednost čaji.“

Usměje se a naškrábe pár slov. Podezřívám ji, že je to spíš něco ve smyslu „používá humor, aby odvrátila nekomfortní pocit“ než „nezapomenout obstarat čaj značky PG Tips“.

Mrňata venku přestala zpívat.

„Podívejte, vážně mi je fajn,“ říkám až příliš energicky na to, abych někoho přesvědčila. „Je mi líto té holčičky.“ Dýchám pomalu a mluvím vyrovnaným hlasem. „Řekněte mi, bude si pamatovat všechno, co se stalo, nebo by na to mohla zapomenout? Časem?“

Mluvím o ní jako o „holčičce“, takže doktorka Allenová nezačne blekotat něco o nadměrné empatii, ale jmenuje se Alana-Jane a její oblíbená písnička je Pět káčátek. Vím to, protože mi řekla, že to zpívala mamce, když se ji snažila probudit. A taky vím, že dva dny jedla psí suchary, protože na nic jiného nedosáhla, i když se postavila na růžový kyblík. A vím, že na sobě měla pod krví potřísněnou bundičkou s kapucí tílko s nápisem TÁTOVA HOLČIČKA. A s naprostou jistotou vím, že její táta zabil její mámu, i když státní zastupitelství tvrdí, že čelíme nemožnému úkolu, když to chceme dokázat.

„Cat, z profesionálního hlediska mě zajímá jen to, co si pamatujete vy. A na co byste mohla zapomenout. Časem.“ Zavírá svůj blok, čímž dává najevo, že je naše tête à tête u konce. „Na naší první schůzce jste zmínila, že moc dobře nespíte. Zlepšilo se to?“

„Ne. Ale nikdy jsem nepatřila mezi dobré spáče.“

Napřímí se, jako by ji mé přiznání na chvíli povzbudilo. „Nějaké vysvětlení proč?“

Pokrčím rameny. „Až do mých osmi let jsme bydleli nad hospodou – to vám správné spánkové návyky upevnit nepomůže. Nebo možná proto, že jsem jedla pozdě večer? A pak ty mizerné laciné polštáře…“

Doktorka Allenová se postaví a pomalu zamíří ke dveřím. Nevypadá, že by ji moje příšerná odpověď přímo naštvala – nevím jistě, jestli lze výraz „naštvaný“ legitimně použít pro „seznam vhodných mimických výrazů specializovaného lékaře“ –, ale určitě jí přes obličej přelétl záblesk něčeho lidského. Tichý výkřik typu do prdele, proč vlastně dělám tuhle práci?, na který máme asi všichni nárok dvanáctý měsíc těžkého roku.

„A co ta holčička?“ Jsem rozhodnutá dostat odpověď, takže získávám čas a předvádím téměř groteskní výkon, když si zapínám kabát. „Myslíte, že to na ni určitě bude mít vliv? Dlouhodobě?“

„U tříletých dětí můžeme jen velmi těžko předvídat,“ povzdechne nakonec. „Pravděpodobně si nebude pamatovat detaily. Možná na tu událost zapomene nebo ji vytěsní. Ale je skoro jisté, že si bude pamatovat pocity. A ty si ponese celý život. Ve vztazích, v práci a tak dále. Silné, zakořeněné pocity strachu, úzkosti a nejistot, kterým možná nikdy úplně neporozumí.“

Ostrá a hluboká bodnutí, když je nejméně očekáváte.

Ustavičný podprahový pocit strachu, který poznamená všechno, co děláte.

„A samozřejmě ve třech letech není dost stará na to, aby chápala smrt matky jako konečný stav. Jeho nezvratnou podstatu. Tento pojem s sebou za pár let přinese zcela novou komplexnost.“

Představím si svého synovce Finna – je mu šest a bojuje s pojmy jako brokolice, plavecký styl znak a třímístný součet.

„Koupila jsem jí vánoční dárek,“ přeruším ji rychle, abych zastavila příval jejích ponurých předpovědí. „Jednu z těch panenek z Ledového království. Myslím, že se jmenuje Anna. Elsa už byla vyprodaná.“

Doktorka Allenová nic neříká. V našem spravedlivě vymezeném společném čase jsem zjistila, že nic ve skutečnosti znamená špatně a že se z nadměrně empatického vánočního dárku budu zpovídat někdy později. Pravděpodobně až to budu nejméně čekat. Nebo ji možná jen špatně chápu? Možná že má jen jiné povinnosti. Třeba musí zachránit další duši nebo musí zvládnout vánoční nákupy. Možná že jakmile skončí šedesát minut, už ji to nezajímá. Nemám nejmenší ponětí, co ji vede k tomu, že dělá tuhle práci. A pravděpodobně ona má ze mě stejný pocit.

„Veselé Vánoce, Cat.“ Zámek ve dveřích cvakne a mě zaplaví vlna úlevy. „Dávejte na sebe pozor. Budete s rodinou, viďte?“

„Samozřejmě,“ lžu. „Dvanáct hodin plných jídla a ubohé konverzace, jako všichni. Taky vám přeju veselé Vánoce, doktorko
Allenová.“

Předpoklad, že rodina se rovná přirozenost, se zdá být poněkud utopický, když s ním přijde někdo, kdo má co do činění s vědou plnou dysfunkcí. Především po mé poznámce o rodinných sezeních. Ale mrazivý týden vánočních svátků v rozzářeném a rušném Londýně tohle s člověkem může udělat a já bych se cítila malicherně, kdybych na tu hru taky nepřistoupila. I když nevím jistě, jestli mám na Vánoce s rodinou žaludek.

A když o tom tak přemýšlím, nejsem si ani jistá, jestli jsem zvaná.

2

Horečnatě a morbidně jako Satanovi skřítci sedíme a čekáme v temných místnostech a toužíme po tom, aby nás přivedl k životu.

Vítejte na poklidné noční směně 4. týmu oddělení vyšetřování vražd. Kde jediným zločinem k vyšetření je Kdo snědl poslední košíček s kandovaným ovocem detektiva seržanta Parnella? a kde jediné otázky ve tři ráno klade Chris Tarrant v repríze pořadu Chcete být milionářem?.

Víte, když pracujete pro mrtvé, pracujete pro notoricky nespolehlivé zaměstnavatele. Někdy na vás jejich zmučené duše útočí za každým prokletým rohem a dožadují se svého práva na spravedlnost. A vaše potřeba vyhovět jim nikdy nezmizí, ani když spíte. Kvasí vám v žaludku jako kari, které jste snědli pozdě večer, probouzí vás v nekřesťanskou hodinu a několik dní se cítíte špatně a vyčerpaně.

A jindy se neděje nic. Tedy nic nového. Jste jen zavaleni papíry a reprízami různých soutěžních pořadů.

Nikdo vás nemůže připravit na odstávku, na fázi, kdy sedíte za stolem, která následuje po zabití. Když jste v Hendonu, výcvikovém centru Metropolitní policie pro nové rekruty, jste oslněni cvičnými soudními síněmi a blikajícími modrými světly. A nikdy byste neuvěřili, že se administrativa brzy stane vaším Bohem. A data vaším náboženstvím.

Já jsem na to tedy určitě připravená nebyla. I když, mám-li být spravedlivá, možná že nějaká varování zazněla. Jenže jsem je pravděpodobně neslyšela, protože se mi srdce hlasitě rozbušilo pokaždé, když se na posvátné scéně objevil detektiv vyšetřující vraždy, a především legendární detektiv šéfinspektor Kate Steeleová.

Retardované dítě omdlévá před primabalerínou.

„Ok, otázka za třicet dva tisíc liber – kdo je svatým patronem všech kuchařů?“

Detektiv seržant Luigi Parnell, vedoucí noční směny skřítků – a mimochodem s Itálií má stejně společného jako sendvič se slaninou –, napřáhne svůj hrnek s logem Arsenalu mým směrem a mrkne na mě, jako bychom byli staří spojenci ze zákopů, i když to není ani půl roku, kdy vystoupil z lodě jménem Trestná činnost gangů a nastoupil sem na vraždy. „No tak,“ vybídne mě. „Ty a Seth jste tady za ty, co myslí. Poučíte mě a Renée?“

Detektiv konstábl Seth Wakeman zvedne hlavu od učebnice a nenápadně si ze svetru smete drobky z ovocného košíčku. „Nemám ponětí, seržo.“

„Ani já ne,“ říkám. „Najdu to na Googlu.“

Parnell nasadí pseudoznechucený výraz a znovu se obrátí k televizi, přičemž si mumlá něco o vzdělání na soukromých školách a o tom, že Google zabíjí nezávislé myšlení. Detektiv konstábl Renée Akwaová se zasměje a nabídne mi chipsy. Bezmyšlenkovitě si naberu plnou hrst, i když jejich příchuť nepatří k mým oblíbeným. A před hodinou jsme zasmradili služebnu česnekovou pizzou.

Skvělá Renée Akwaová. Pětadvacet let má hodnost detektiva konstábla a je stejně neměnná jako Slunce. Jednou jsem si ji dobírala, když jsem ještě měla nějakou představu o povýšení, ale je neuvěřitelné, jak může emocionální výstup v garsonce prostitutky zamíchat vyhlídkami na případný postup. Nehledě na názor, že u policie existuje jistá diskriminace.

Mžourám na obrazovku svého počítače, příliš letargická na to, abych si sáhla pro brýle. „Takže patronem kuchařů je svatý Vavřinec. A svatý Michael je patronem policajtů, kdyby vás to zajímalo. A taky je patronem všech nemocných a trpících.“

Parnell se nechytne a místo toho radši otravuje Setha. „Takže, Einsteine, jsi připravený na další test? Google ti bude k ničemu, až se budeš snažit zapamatovat Revidovaný zákoník pravomocí policie při zatýkání, ze kterého tě budou příští měsíc nadřízení zkoušet.“

Seth zasténá a předstírá, že se oběsí na ozdobné stužce. Začneme se smát, a tím pádem mizí koule úzkosti, která se nad námi houpala od chvíle, kdy jsem se navečer vrátila z pracovny doktorky Allenové. Pak se Parnell pohádá s Chrisem Tarrantem kvůli tomu, že Nil je určitě delší než Amazonka. A Seth nám předvede vlastní interpretaci koledy Dvanáct vánočních dnů, tak jak ji zpívá jeho ragbyový klub a která je mírně politicky nekorektní. Mluví i o tom, že je nejvyšší čas nazdobit vánoční stromek, zatarasit dveře a zastavit hodiny. Přemůže mě atmosféra kokonu naší útulné služebny, ve které my čtyři sedíme a kde se máme jako v bavlnce.

A pak úředník, který v ruce svírá lék proti nachlazení, všechno zkazí.

„Luigi, něco pro tebe mám,“ zaskřehotá mezi dveřmi. Když spolu mluví, snažím se zachytit nějaké detaily, ale Parnellova postava atleta koulaře blokuje veškeré zvukové vlny. Ale podstatu mám.

Tělo. Ženské. Leamingtonské náměstí u vchodu do zahrad. Hned za Exmouth Market.

Podezřelé okolnosti. Poldové z Islingtonu zajistili místo činu. Detektiv šéfinspektor Steeleová je už informovaná.

Exmouth Market.

Není to zrovna naše působiště, ale když mají dva další týmy u oddělení vražd plné ruce práce s mrtvolami a vy jen posedáváte, ládujete se chipsy a odsouváte papírování, nezačnete diskutovat o hranicích své působnosti a pravomocí. Aspoň já bych tady nezačala. Parnell se o to pokusí.

S plíživým pocitem nepokoje, který odvane moji představu o svatyni, jíž jsem se ještě před dvěma minutami opájela, mě napadne, že moje pole působnosti to ve skutečnosti je. Přinejmenším v tom smyslu, že jsem s ním spjatá pupeční šnůrou.

Strávila jsem tam prvních osm let svého života.

Naposledy jsem slyšela, že se tam táta vrátil. A že vede naši starou hospodu.

Znovu obklopený svou starou partou.

A žije špatný život.

Každý večer v deset hodin se s přesností švýcarských hodinek táta omluví – i kdyby se v baru, kde vládne, měla odehrávat jakákoli bitka – a ujde několik stovek metrů k zahradám Leamingtonského náměstí, aby si vykouřil jedinou cigaretu dne. Nikdy jsem nezjistila, jestli to dělá proto, aby se vyhnul mámě – evangelické bývalé kuřačce –, nebo to dělá z toho důvodu, že touží po chvíli samoty a pocitu duševního zdraví. Téměř každý večer jsem ho pozorovala z okna. Jakmile jsem uslyšela jeho kroky na štěrku, odhodila jsem jakoukoli knížku, kterou jsem si četla u rozsvícené lampičky. Nakonec se z něj stala jen tečka někde v dálce, jako záblesk z telefonu nebo plamen ze zapalovače, ale svým způsobem mě to uklidňovalo. Byla jsem šťastná, že má pět minut klidu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Malé sladké lži.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.