griet op de beecková

To nejlepší, co máme

Brno 2019

Copyright © 2017 by Griet Op de Beeck

Originally published in 2017 by Uitgeverij Prometheus, Amsterdam

Translation © Radka Smejkalová, 2019

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2019 (elektronické vydání)

This book was published with the support

of Flanders Literature (flandersliterature.be)

Překlad této knihy podpořila agentura Flanders Literature

ISBN 978-80-7577-859-8 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7577-860-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7577-861-1 (Formát MobiPocket)

OBSAH

JEDNA

DVA

TŘI

ČTYŘI

PĚT

ŠEST

SEDM

OSM

DEVĚT

DESET

JEDENÁCT

DVANÁCT

TŘINÁCT

ČTRNÁCT

PATNÁCT

ŠESTNÁCT

SEDMNÁCT

OSMNÁCT

DEVATENÁCT

DVACET

DVACET JEDNA

DVACET DVA

DVACET TŘI

DVACET ČTYŘI

DVACET PĚT

DVACET ŠEST

DVACET SEDM

DVACET OSM

DVACET DEVĚT

TŘICET

TŘICET JEDNA

TŘICET DVA

TŘICET TŘI

TŘICET ČTYŘI

TŘICET PĚT

TŘICET ŠEST

TŘICET SEDM

TŘICET OSM

Nebezpečné a špatné jsou jen ony smutky, které nosíme mezi lidi, abychom je přehlušili; jako nemoci, které jsou ošetřovány povrchně a pošetile, vzdalují se jen a vypuknou po malé pauze tím strašlivěji; a nahromadí se v nitru a jsou život, jsou nežitý, zhrzený, ztracený život, na který lze zemříti.

RAINER MARIA RILKE, DOPISY MLADÉMU BÁSNÍKOVI

(PŘEKLAD VLADIMÍR HOLAN)

To nejlepší, co člověk může udělat, je zanechat svět o něco lepší, než jak ho našel.

PAUL AUSTER, TIMBUKTU

Ještě neskládejte ruce do klína

Ještě nenastala naše hodina

Život jde dál

ZESDE METAAL, NAAR DE WUPPE (V ŘITI)

Co vymažeme, přetrvává dál

JEDNA

Lucasovi trvalo celých třiačtyřicet let, než na to přišel: Stavět se k životu čelem mu nebylo dáno do vínku. Protáhl se a pak ramena uvolnil. Rukávy saka si vykasal co nejvýš a podrápal se na obou předloktích. Kromě červených škrábanců po nehtech si nepovšiml ničeho neobvyklého, ale stejně měl pocit, že se z toho svědění zblázní. „Hluboký nádech, hluboký výdech,“ řekl si nahlas a soustředěně opakoval: „Nádech a výdech.“

Někde se dočetl, že to je jedenaosmdesát metrů. Ten most tu stál ještě dřív, než se narodil, lidé z něj odjakživa skákali, za rok to v průměru činilo čtrnáct a půl člověka. Nechtělo se mu počítat, kolik to dělá celkem. Opřel se o široké zábradlí a zahleděl se do hlubiny. Zamotala se mu hlava. Pevně se chytil betonového okraje, ale pohled neodvrátil. Ulice, voda a železniční koleje, zaparkovaná auta, stromy ve všech odstínech zelené, střechy domů nalepené bez ladu a skladu jedna na druhou, průčelí domů s pozavíranými okny a dveřmi, silnice klikatící se do dáli, člověk na procházce se psem, všechno miniaturní, jako by to ani nebylo skutečné, jako by to nemělo nic společného s životem tady nahoře. Ta nesmírná hloubka lákala a ohromovala. Opatrně se narovnal, ustoupil o krok zpátky a zadíval se na mraky — neslyšně se přesouvaly po obloze, jako by se z ní pokoušely odplout. „Nádech, výdech. Nádech, výdech.“ Snažil se, aby jeho hlas zněl co nejklidněji.

Vlastně si vůbec neuvědomoval, jak se sem dostal. Nasedl do auta, to si ještě pamatoval, a teprve když se natahoval pro pás, mu došlo, že má na sobě pořád talár. Vystoupil a přetáhl si ten hadr přes hlavu, loket mu zůstal vězet v rukávu. Ozvalo se trhání látky, zaklel. Hodil černý plášť na zadní sedadlo a oblékl si sako. To převlékání mu pokaždé připadalo směšné, předpokládal, že mezi kolegy je v tomhle ohledu bílou vránou.

Znovu usedl do auta. Předloktími se podrbal o volant. Slyšel, jak za ním utíká soudní zřízenec. „Ctihodnosti! Ctihodnosti, co...?!“ Lucas předstíral, že ho neslyší. Klíček do zapalování, sešlápnout plyn, nepřemýšlet, vyjet z garáží.

A teď stojí na tomhle zvláštním mostě. Prohrábl si vlasy, cítil, jak mu konečky prstů kloužou po lebce. Nesnesitelně ho bolela hlava, jako by ho do spánků mlátili tlustými zákoníky. Ve vnitřní kapse saka mu začal vibrovat telefon. Nechtěl nikoho slyšet, nebo spíš asi nebyl ve stavu s kýmkoliv mluvit. Sám nevěděl.

Příliš dlouho se od něj očekávalo, že bude vždycky vědět všechno. U soudu, kde vynášel rozsudky, jimiž pečetil lidské osudy. To byla jeho role, vybral si ji navíc sám, takže si neměl co stěžovat. Doma, kde mu žena tvrdila, že je potřeba dívat se kupředu a že život je příliš krátký na to, aby ho člověk proflákal. Byla jako z oceli, to na ní obdivoval už v době, kdy se seznámili.

Promnul si oči, tváře, bradu. Byl rád, že se na sebe nemusí dívat. Údolím projel vlak a zmizel v tunelu, shora vypadal jako žížala, která se zavrtává do země. Jinak se toho dole moc nedělo, vesnice působila jako dávno odvátá vzpomínka. Kéž by i jeho vzpomínky mohl odvát čas, jako to dělá s vůněmi a někdy i s nadějí.

Člověk by předpokládal, že hladina řeky představuje měkkou přistávací plochu, Lucas ale věděl, že dopadnout na ni z téhle výšky je stejné jako narazit do betonu. Takový náraz roztříští člověku kosti a ty mu provrtají životně důležité orgány. Komu se to nepoštěstí, ten se posléze utopí. Alespoň tedy skoro vždycky. Povídají se zkazky o skokanech, co přežili. Lucas kdysi slyšel vyprávění jednoho badatele, který takové vzácné přeživší vyhledával po celém světě. Víc než devadesáti procentům z nich prý v okamžiku, kdy se odrazili, problesklo hlavou: Nechci umřít. Pomyšlení na posledních pár vteřin života těch, kteří nakonec skončili v náručí smrti, bylo pro Lucase nesnesitelné.

Mezi zábradlím a vozovkou si povšiml tří nedopalků. Doufal, že je tam odhodili tři kuřáci, ale vlastně věděl své. Možná to ti přeživší říkali jen proto, aby se nějak vyrovnali s faktem, že se jim pokus skoncovat se životem nezdařil. Umíme si na nos věšet parádní bulíky, má-li náš život být díky tomu snesitelnější.

Lucas nikdy neměl vodu rád. Když mu bylo pět nebo šest, řekl mu otec, že se spolu půjdou podívat k hotelovému bazénu. Ještě teď si vybavoval, jak byl nadšený, že může jít s tátou. Oblékl si plavky, doufal, že tam bude také brouzdaliště. Procházeli hotelovými chodbami, pod bosýma nohama cítil měkkou podlahu. Sjeli výtahem, utkvělo mu v paměti, že kabina byla ze tří stran oblepená vínovými tapetami, na čtvrté bylo zrcadlo. Minuli restauraci, kde se podávaly snídaně, sešli po schodech a skleněnými dveřmi se dostali k poměrně velkému krytému bazénu.

Mlčky u něj s tátou stáli a dívali se na ostatní lidi ve vodě i na suchu, moc jich nebylo. Otec ho pak zničehonic a bez jakéhokoliv varování do bazénu hodil. Lucasovi se vybavila panika, jež ho zachvátila, voda v nose, plácání se ve vodě, aby se udržel nad hladinou, a otec, který se jen díval a nic nepodnikl, rozhořčené tváře přihlížejících, o nichž si myslel, že se rozčilují kvůli němu — klukovi, co ani neumí plavat, a který je tak pro otce ostudou. Dodnes měl tu scénu před očima.

Cítil, jak mu v hrudi buší srdce, dýchal jako o překot. A to strašné svědění. Musí se uklidnit. Třeba pomůže, když se posadí. Zábradlí bylo široké dobrých třicet centimetrů, de facto by to šlo. Zadíval se na zábrany z plexiskla namontované po obou stranách mostu, každá měla tak tři metry na šířku a nějaké dva metry na výšku. Prý jako prevence. Jako by člověk nemohl skočit z místa vedle nich. Levou rukou uchopil sloupek zábrany, zapřel nohu o betonové zábradlí a začal se soukat nahoru. Na okamžik znovu pohlédl dolů, strachem se mu sevřely útroby, ale nevzdal to a nakonec se posadil. Říká se, že obrovské zoufalství dokáže přemoct strach, ovšem Lucas si tím tak jistý nebyl.

Kolem přeletělo hejno ptáků, asi vlaštovky, napadlo ho, i když vlastně nevěděl proč — ve zvířatech ani v rostlinách se nevyznal. Za zády mu projelo několik aut, ve všech lidé mířící k nějakému cíli. Zašátral prsty v rukávu, chtěl se podrbat. Kdypak tu asi někdo naposledy skočil, říkal si, a odkud přesně, co viděl před sebou a na co asi tak myslel?

Beton ho studil do zadku. Masíroval si spánky, ale žádný efekt to nepřinášelo. Už poněkolikáté se mu rozvibroval mobil. Nakonec ho vytáhl, i trpělivost má své meze. Na displeji fotografie Isabelle, kterou mu tam sama nastavila. Trvala na tom, aby se její jméno vyslovovalo po francouzsku, se zřetelným „le“ na konci. Šedé oči, zelenkavé oční stíny, pronikavý pohled, tenké obočí, nápadný nos, rty namalované tmavě rudou rtěnkou, dlouhý krk, tak trochu útrpně stažené koutky úst, i když to mu možná jen tak připadalo. Upřeně se na telefon díval, jako by snad nesloužil k tomu, aby se do něj mluvilo. Přístroj se odmlčel, její obrázek zmizel. Až teď si všiml, že má sedmnáct zmeškaných hovorů. Zasunul mobil zpátky do kapsy.

Lucas myslel na svou ženu a na to, co mu jednou o nich dvou řekla její sestra, když Isabelle nebyla v doslechu. Myslel na Pippu, která teď žije daleko v cizině. Na Suzanne, když byla ještě malá holka s velkýma očima a hustými blonďatými vlasy zastřiženými do kulaté ofinky. Snažil se nemyslet na matku. Ani na otce.

Mobil se zase dal do vibrování. Tam na druhém konci se nacházel skutečný život, z něhož přišel, z něhož utekl. Podíval se nahoru a pak pod sebe a na chvilku měl pocit, že slyší bušení vlastního srdce. Telefon ztichl a pak vibrování znovu začalo. Kdyby se teď sebral a odjel, vlastně by se vůbec nic nestalo. Stačilo se jen obrátit a vymyslet si nějakou výmluvu. Stačilo udělat jenom to, co se od něj očekávalo. Vždyť se tak chová celý život. To přece zvládne.

Přidržel se sloupku a postavil se. Opřel si bradu o hruď, zadíval se do propasti a zachvěl se. „Pomóóóóc!“ zařval do údolí. Kolem se s rachotem prořítil náklaďák. Ale nikdo jiný tu nebyl. Cítil, jak se mu stahují krční svaly. Mobil pořád bzučel. Svědění ho dohánělo k šílenství. Kéž by tak teď fičel vítr nebo kéž by tu byl někdo, kdo by mu něco řekl. Zíral dolů a viděl jenom ticho. Viděl život, který nebyl jeho. Neurčitou věčnost. Stál tam sám, jedenaosmdesát metrů nad propastí, a jen pár vteřin ho dělilo od konce všeho, pokud konec byl tím, po čem toužil.

DVA

Co se vlastně stalo? Co ho to popadlo? V jakém okamžiku už najednou nemohl dál, ne takhle, ne s onou samozřejmostí uplynulých let?

Den předtím se vrátil domů někdy po sedmé. Odjel z práce dřív než obvykle, protože na večeři měli přijít Peter s Caroline a Gerard s Alecem a Isabelle ho požádala, aby po cestě vyzvedl objednané jídlo. Lucas vařil rád, ale po posledním debaklu s domácím sushi chápal, že Isabelle raději vsadila na jistotu.

„Zdar, Lucasi.“ Vešel Gerard a v závěsu za ním Alec. „Tak kdepak je hvězda dnešního večera?“ Gerard se protáhl kolem Lucase do kuchyně. „Drahoušku!“ Předal Isabelle košatou kytici a v nadsázce k jejím tvářím vyslal tři vzdušné polibky. Alec plácl Gerarda přátelsky po zátylku a Isabelle se zmocnil tak, jako by po celoživotní dráze horlivého homosexuála najednou zvažoval, že přejde na druhý břeh. Opět se rozezněl zvonek. Lucas se odebral ke dveřím.

„Tak jsme tady!“ Peter nesl dřevěnou bedýnku se šesti lahvemi, popostrkoval Caroline, ať jde dál, a ptal se: „Kam to můžu položit? Je to ten Malartic-Lagravière, který má Isabelle tak ráda, ročník 2005.“

Lucas mu poděkoval, bedýnku převzal a odnesl ji hned do sklepa. V kuchyni si už mezitím Gerard, Isabelle a Caroline nalili sklenici šampaňského.

„Lucky, namícháš, prosím tě, gin s tonikem? Dva, nebo jestli si sám dáš taky, tak tři. Šampaňské se už chladí v kyblíku s ledem, to vezmu s sebou.“

„Jasně.“

Lucas otevřel lednici. Isabelle odvedla společnost do obýváku, dveře zaklaply, škvírami do kuchyně pronikal tlumený smích a hovor. Lucas se poohlížel po lahvi ginu, který by se hodil k tomuhle toniku. Nemohl ji najít, a kdyby použil obyčejný Hendrick’s, Gerard by to určitě poznal. Ksakru. Narovnal se, vyhrnul si rukávy a pod jasným světlem digestoře si zkoumavě prohlížel kůži na předloktí. Nic neviděl, usilovně se poškrábal, to mu udělalo dobře.

Nijak nespěchal. Vlastně by nejraději zůstal v kuchyni, tak trošku by si zahrál na číšníka, nepletl by se nikomu pod nohy. Tu myšlenku zase zapudil. Nakrájel okurku na tenké plátky, připravil sklenice, nalil si skleničku vína a postavil všechno na tác. Otevřel dveře do obýváku.

Z reproduktorů se ozývala Nina Simone. Lucas rozdal nápoje, přisunul ke konferenčnímu stolku podnožku a posadil se na ni.

„A kdy se teda konečně dohodnou na reformě firemních daní? Jak dlouho už o tom žvaněj?“ pronesl Peter dramaticky a nechal otázku viset ve vzduchu. Lucas si vybavil chlapíka z dnešního odpoledne, který se svým kumpánem ukradl z nějakého velkého stroje naftu. Prý doma klepali kosu, dvě děti na krku. Ještě musí sepsat rozsudek.

Koutkem oka zahlédl, jak na něj Isabelle něco gestikuluje, nedokázal ale hned rozšifrovat, o co jde. Jednohubky, předříkávala neslyšně. Ukázala na něj a pak na sebe a tázavě povytáhla obočí. Lucas zvedl palec a vyskočil, že pro ně dojde.

„Potřebuješ nějak pomoct?“ zeptala se Caroline, aby se neřeklo, alespoň tak mu to připadalo.

„Ne, v pohodě.“

„To je pomocník k nezaplacení, viď?“ pronesla Isabelle a na Lucase se usmála.

Alec odpověděl: „Nechceš ho vyměnit za Gerarda? Už tři měsíce se ho snažím donutit, aby si dával boty do botníku, který jsme si nechali udělat na míru, ale to po něm chci moc.“

Smích. A pak zase téma firemních daní.

Isabelle je nazývala jejich přáteli, ale ve skutečnosti to byli přátelé její, a to přesto, že se znali už nějakých osmnáct let, skoro celou dobu, co s Isabelle žil. Lucas byl odborně odsouván do ústraní, byl tolerován jako muž, kterého si Isabelle z nějakého důvodu zvolila, to si dnes večer otevřeně přiznal, když si v kuchyni zarýval nehty do předloktí. Kdyby se o tom před ní zmínil, jenom by se mu vysmála, že je paranoidní, proto to radši neudělal.

Opatrně vyskládal gratinované ústřice do zapékací mísy. Ještě chvíli ogrilovat a budou hotové. Trouba hučela. Čekal. Isabelle byla přesvědčená, že problém vězí v jeho hlavě, protože na pažích mu není vidět nic, že ho kůže svědí možná právě proto, že se tak hrozně škrábe. Nabádal se, že na to prostě nesmí myslet, teď ještě, aby se tím hlava řídila. Trouba zapípala.

„Výborný.“

„Já mám ústřice radši jen tak,“ řekl Gerard, „ale takhle jsou taky dobrý, to musím uznat.“

„Fakt skvělý,“ přitakala Caroline a pokračovala: „Jenže ona se po tom hovoru zkrátka rozhodla, že už ji nechce nikdy vidět.“

„Vlastní matku?“ Alecovi spontánním rozhořčením málem zaskočilo.

„Co je to za osobu? Vlastní matku…“ Gerard ještě jednou usrkl z lastury, ačkoliv už v ní nic nebylo, a zamračil se.

„Hele, můžeš se prosím tě trochu krotit? Lucky je tu taky, jestli sis nevšiml.“ Isabelle plácla Gerarda přátelsky po rameni.

Lucas přemýšlel, jestli by nemohl hned posbírat prázdné škeble a zmizet s nimi.

„Po-cho-pi-tel-ně mám na mysli tenhle konkrétní případ,“ nasadil Gerard teatrální tón.

„To se nedá jen tak srovnávat,“ zacvrlikal Alec, „jsou lidi, co…“

„To jste tomu moc nepomohli, radši mlčte.“ Isabelle se podívala na Lucase. „Alec a Gerard jsou na svý matky hrozně fixovaný, vykašli se na ně.“

Celá společnost najednou spočinula zrakem na Lucasovi.

„Každý svého štěstí strůjcem,“ utrousil Alec.

Lucasovi došlo, že Isabelle neustále mluví za něj, a zarazilo ho, že ho něco takového vůbec zaráží, protože to vlastně dělala docela často.

„Člověk nemá vždycky na vybranou,“ odpověděl na nevyřčenou otázku visící ve vzduchu. Nečekal na jejich reakce, vstal a začal sbírat prázdné lastury. Kůže ho svědila čím dál víc.

„Když kluk, který je odkázaný jenom sám na sebe a který vyrůstal v prostředí bez lásky, v devatenácti udělá chybu — je to skutečně jeho vina?“ Lucas oponoval něčemu, co pronesl Peter.

„V týhle zemi máme sociální dávky. Krást tu nikdo nemusí.“ Caroline si uďobla dezertu.

„Problém je v tom, že neznáme všechny souvislosti, nemáme ponětí o tom, jak složité faktory toho kluka k činu dohnaly. Na to, abychom se tím mohli zabývat, nejsou prostředky. Advokáti, sociální pracovníci a soudci spolu příliš málo spolupracují na to, aby opravdu byli schopní…“ Lucas si všiml, že Alec ukazuje na něco na Gerardově talíři a kření se u toho. „Chci tím říct, že vina a nevina jsou strašně komplikované pojmy a… Chybí nám informace, na jejichž základě bychom tomu klukovi uměli skutečně pomoct. A to mě trápí.“

Bylo slyšet jen škrábání lžiček. Gerard Alecovi něco sebral z talíře a ten ho plácl po levé ruce.

„Když to dovedu do důsledků: Nese psychopat, který podle klinického obrazu není schopen empatie, aktivní odpovědnost za své činy?“

Peter se zatvářil skepticky.

„Chci jen říct, že na to není žádná jednoznačná odpověď.“

„To máš pravdu, není,“ odtušil Gerard. Podíval se na Isabelle. „Ty, co to vlastně jíme?“

„Na obalu bylo napsáno sushi a ravioly z manga a maracuji.“

„Tak to pak chápu, proč ses o tom nezmínila,“ vyprskl Alec.

„Hele, víš co, tak si příště takovou večeři zorganizuj sám, jo?“ pronesla Isabelle na oko pohoršeně.

„Je to dobrý, ne že ne, ale když se tím člověk láduje, tak radši aby nemyslel na to, že se jedná o sushi a ravioly, no uznej.“

Kolem stolu zavládlo bujaré veselí. Lucasovi vlastně maracuja nikdy moc nechutnala. Stejně ji snědl.

„No jo, jenže ty jsi během večera pořád tak zticha, aspoň teda poslední dobou, dřív jsi býval mnohem společenštější. Jako by tě to vlastně už vůbec nezajímalo.“ Isabelle zapnula elektrický kartáček, jeho bzukot přehlušil ruch noční ulice.

„Co jako? Ta večeře?“

Chvíli bylo ticho.

Vyplivla pastu do umyvadla, nabrala si do pusy vodu a také ji vyplivla.

„Ne, já nevím, svět, politika, tak nějak všechno, o čem je řeč.“

„Mě to zajímá, a dokonce hodně, jak dobře víš, vždyť jsem přece mluvil o —“

„Jo, já přece nemyslím doslova, že bys neřekl ani ň.“

„Pokud nemám pocit, že fakt můžu do diskuse něčím přispět, tak…“

„Tím, že budeš mlčet, nepřispěješ každopádně k ničemu.“

„A zlepší se nálada u stolu, když řeknu, co si myslím?“ Lucas si stáhl kalhoty a ponožky a hodil je do koše na prádlo.

„No, tak mohl by ses snažit hledět na všechno trochu optimističtěji, pak by sis takový otázky klást nemusel.“

Isabelle si otřela oči vatovým tamponem, hned se na něm objevila černá šmouha. Podívala se do zrcadla na Lucase, jako by od něj očekávala něco, co jí neposkytl. Tázavě její pohled opětoval.

„No nic, mně to přišlo fajn.“ Hodila tampon do koše. „S Alecem je přece taková sranda! Kdyby nebyl gay, tak bych se neovládla.“

Lucas si sundal košili a poškrábal se na pažích. „Jo, Alec je hezoun.“

„No, ale taky má v sobě jiskru, je pohotový, chytrý, plný energie a prostě je mi s ním fajn.“ Oblékla si noční košili. „Hele, smrděj ti nohy. Umyj si je, než půjdeš do postele.“ Odložila šperky vedle umyvadla. „A přestaň se škrábat, akorát si to zhoršíš.“

Odešla do ložnice.

Lucas se přehraboval v domácí lékárničce, nemají tady nějakou mast proti svědění? Samé krabičky s prášky na bolest a dávno prošlé léky, ale ksakru nic z toho, co by potřeboval.

„Přestaň se škrábat,“ řekl si nahlas a pustil vodu. Prostě se vysprchuje, oplachovat si chodidla pod kohoutkem, na to opravdu nemá náladu. Počkal si, až začne téct teplá, vědomě se vyhnul pohledu do zrcadla a zaostřil na dávno prasklou dlaždičku. Všechny šrámy tohohle domu, který společně s Isabelle koupil a zrekonstruoval, znal dopodrobna. Postavil se do horkého proudu a zavřel oči. Voda mu zalévala obličej, tělo se mu zahalilo do páry, myšlenky se rozutekly do všech stran. Určitě zase nebude moct usnout.

V noci čtyřikrát vstal. Isabelle to naštěstí vůbec nezaznamenala. Když jí zazvonil budík, převaloval se v posteli už hodinu a půl. Nechal ji úřadovat v koupelně, sám ještě chvíli ležel, musel sebrat odvahu. Otočil se na záda a zuřivě se škrábal na pažích.

„Ty nemusíš vstávat?“ ozvala se Isabelle z chodby.

„Ale jo, musím,“ odpověděl. Přesto dál ležel.

Když vešel do kuchyně, měla už Isabelle na sobě kabát.

„Zrovna jsem skypovala s Pippou, řekla jsem jí, že nebudeš stíhat, protože už máš zpoždění.“ Hodila si kabelku na rameno, zpytavě se rozhlédla kolem sebe — ona, která nikdy nic nezapomněla. „V kolik přijdeš domů?“

„Ehm, to nevím,“ zamumlal, „musím dodělat ještě několik kauz, jsem ve skluzu.“

„Hm, super.“

„Jestli chceš, můžu…“

„Ne, dobrý. Zajdu si na jídlo s Mireille nebo tak, ještě uvidím.“

„Mimochodem, o víkendu se chci stavit za Suzanne.“

„Vždyť ses se ségrou viděl minulou středu.“

„To jo, ale…“

„Jestli za ní chceš jet, tak samozřejmě jeď, o tom žádná. Ne že bych nevěděla, co dělat.“ Letmo ho políbila a popadla klíče. „A přestaň se škrábat,“ zasmála se.

Dveře zaklaply. Lucas se podíval na hodinky. S Pippou by si promluvil rád, v tuhle dobu jí ještě nezačalo vyučování. Hodilo se, že v Pretorii je stejný čas. Jenže Isabelle měla pravdu, musí si pospíšit. Nestihl se dokonce ani nasnídat. Otevřel lednici, našel v ní zčernalý banán. Zblízka si ho prohlédl, zaváhal, pak ho vzal s sebou. „Člověk nemá vždycky na vybranou,“ utrousil a vyšel z domu.

Po cestě si pustil v rádiu zprávy. Poslední dobou v něm vyvolávaly neurčitou paniku. Dlouho se snažil všechno relativizovat a vidět v souvislostech, klást důraz na opakující se výkyvy světových dějin, ale jak to má člověk v dnešním světě vydržet?

Pustil si Keitha Jarreta a jeho Kolínský koncert, v němž se snoubila naděje s melancholií. Snažil se nenechat se vytočit nehybnou zácpou, byla to jeho chyba, měl vyrazit dřív. Snažil se neškrábat. Myšlenky se mu rozletěly do všech stran. Zaparkoval, vyběhl po schodech, pozdravil kolegu, jehož jméno si nedokázal vybavit. Je vůbec normální, jak poslední dobou zapomíná?

Čekalo ho líčení, ale s trochou štěstí to bude mít do jedné nebo do dvou za sebou a bude se moct pustit do dalších kauz. Už neměl čas odeslat naléhavý e-mail, za sedm minut musí být ve druhém patře. Do toho mu zavolala Isabelle.

„Na večer jsem se domluvila s Vincem, takže si v klidu pracuj.“

„Ale tak dlouho jsem tady nehodlal…“

V pozadí byl slyšet hovor.

„Ty, Lucky, musím taky letět. Chtěla jsem ti to jenom říct. Tak čau, předpokládám, že přijdu domů mezi jedenáctou a dvanáctou. Užij si to tam.“

Ještě chvíli poslouchal, ačkoliv už zavěsila. Stál na chodbě jako pitomec s mobilem u ucha, a přitom sebou potřeboval hodit.

Po vstupu do soudní síně spatřil zapisovatelku, tu starší se zběsile vyfoukaným účesem, do něhož by se bez problémů schovalo ptačí hnízdo. Posadil se na majestátní židli určenou právě jemu. Obhájce prvního obžalovaného na sobě měl talár se zažloutlým lemováním, Lucas nechtěl ani pomyslet, jak musí zapáchat. Kluk, který se dostavil na předvolání, se snažil vymáčknout nizozemsky, přestože měl po ruce tlumočníka. Kdyby si Lucas nedával pozor, nechal by se takovými drobnostmi dojmout.

Ve druhé kauze státní zástupce vystupoval s rozvláčnou pedanterií, což dělal často, ale Lucas si na to nikdy nezvykl. Při čtvrtém líčení advokát Van Weldingen určitě dvacetkrát použil výraz „phishingový útok“. Lucas zalitoval, že tentokrát neudělal to, co obvykle dělával, když si obhájce vyžádal na vyjádření pětačtyřicet minut, totiž že mu nestanovil podmínku, že se ani jednou nesmí opakovat. Nad splněním takové podmínky pak bděl jako ostříž, což i toho nejostřílenějšího obhájce dokázalo vyvést z míry. Lucas poslouchal, snažil se neškrábat, to se nehodí k člověku, od něhož se očekává, že z něj bude vyzařovat jakás takás důstojnost.

Během dalšího líčení ho dostal pohled na naprosto znuděné tváře policistů, z nichž jeden neustále ostentativně žvýkal. Přitom šlo o velice žalostný případ — mladý Alžířan, co skončil jako prostitut. Lucas se domníval, že tak jen dal průchod své homosexualitě. Mladík se dohadoval s klientem, který odmítl použít kondom, a situace se mu vymkla z rukou. A teď byl obviněný z ublížení na zdraví a vinu nepopíral. Tvrdil ale, že si začal ten druhý a že se přece musel nějak bránit? Ustavičně mrkal. Co má s takovým klukem dělat? Snažil se nevnímat soudního zřízence, který kmital po místnosti jako dítě vystresované z představy blížícího se vystoupení na školní besídce.

A pak ještě jeden případ domácího násilí. Domnělý pachatel se hned posadil, paže si zeširoka položil na opěradlo lavice, jako by si předsevzal, že se nenechá vyvést z míry. Jeho žena, skoro ještě dívka, tam stála tiše a uťápnutě, Lucas se na ni nemohl dívat.

Slyšel cvrkot, bzučení a praskání klimatizačního a topného tělesa. To bylo v téhle architekty velebené budově k vzteku, jako by v každé skulině trůnili cvrčci a sváděli boj s klidem a tichem. Snažil se tomu přivyknout, přijmout to jako normální okolní ruch, který splyne s hučením aut projíždějících venku, s vrkáním holubů, klapotem podpatků na chodbách, zkrátka to brát jako známku života.

Slova se ujal státní zástupce. Lucas ho skoro nevnímal, myslel jen na to, ať už ten kravál probůh ustane, hned teď, ať už se zbaví toho svrbění, to se nedá vydržet. Doléhaly k němu protiargumenty obhajoby, viděl, jak státní zástupce kroutí hlavou, připadalo mu, jako by bzučení a ťukání jenom sílilo. A uprostřed další okázalé věty se najednou vztyčil. Spatřil, jak se k němu otočily všechny hlavy. Mladá žena se vylekala, jako by to snad byla její vina. Oba tlumočníci, kteří si v předposlední lavici neustále něco šuškali, najednou ztichli. Soudní zřízenec se poprvé za celý den zastavil.

Musím se zase posadit a omluvit se, říkal si Lucas, ale ani se nehnul. Pohledem přelétl jednotlivé přítomné, potom se zhurta otočil, otevřel dveře v zadní části soudní síně, vyšel do chodby a po schodech se vydal k parkovišti. Téměř utíkal. V tom okamžiku nemyslel na nic, jen na to, že odtud musí pryč. A to hned.

Teď stál na zábradlí, pod sebou jedenaosmdesát metrů. Deset minut, půl hodiny, možná déle, neměl ponětí o čase. Jeho myšlenky o sebe zakopávaly, při pomyšlení na návrat se mu špatně dýchalo. Zpátky k soudu, do kanceláře, domů, k ženě, k přátelům, zpátky do postele, v níž tak často nemohl usnout, kde mu hrdlo stahovaly noční můry, zpátky do života, který ho válcoval, k lidem, kteří se v něm vyskytovali, i k těm, kteří v něm chyběli, do života, v němž se debaty o světových problémech zdály být pro mnohé pouhými intelektuálními cvičeníčky, jenže my na téhle planetě žít musíme a někdo jako Pippa ještě o tolik let déle než on, pokud všechno půjde dobře.

Pohlédl do oné závratné hlubiny a uvědomil si, že se ke skoku nikdy neodhodlá. Mezi nechtít se vrátit a chtít se vším skoncovat je velký rozdíl. Pevně se chytil sloupku a opatrně ze zábradlí slezl. Kolem projelo auto, už tolikáté od doby, co se tu ochomýtal. Došlo mu, že ani jeden řidič se nenamáhal ověřit, jestli je Lucas v pořádku, když tak postává na notoricky známém mostě sebevrahů. Ne že by o takovou pozornost stál, naopak, styděl by se do morku kostí, kdyby měl někomu vysvětlovat, kde se tam vzal. Myslel na bohapustou opuštěnost lidí, kteří sem přišli skočit. Na to, jak je lidská lhostejnost musela v nejčernějších myšlenkách jen utvrdit.

Sebral se a vydal se pryč, asi o třicet metrů dál si všiml domu. Z oken na jedné straně byl určitě skvělý výhled na most v celé jeho délce. Na jednom z nich visel plakát. Zářivě oranžovou barvou na něm bylo napsáno: NA PRODEJ a číslo. Lucas bezmyšlenkovitě popadl telefon a číslo vytočil. Po třech zazvoněních se někdo ohlásil.

TŘI

Ani po jedenácti dnech Lucas při pohledu kolem sebe nevycházel z údivu. Vybledlá žlutá sada pepřenky a slánky ve tvaru kočky a vajíčka, taková neuvěřitelná kombinace: kočka a vajíčko. Napadlo ho, že zvíře možná špatně identifikoval, ale při sebelepší snaze v něm nedokázal vidět slípku, kachnu ani jinou nosnici. Na háčku pod poličkou utěrky s vyšívanými medvídky. Ošuntělý gauč, do něhož člověk vždycky zapadl neuvěřitelně hluboko. Obrazy s přívětivými krajinkami, jeden s klaunem, který v něm vyvolával averzi. Na záchodě pověšené přání velikosti A3 s nápisem HAPPY BIRD-DAY a obrázkem krocaní hlavy. Mechově zelené kachlíky v koupelně a závěsy ze žlutého froté. Jen málokdo by měl pochopení pro fakt, že to všechno nechal v podstatě nedotčené, ale jemu ty ohavnosti, o něž někdo před ním tak láskyplně pečoval, přišly svým způsobem dojemné.

Připadal si tu tak nějak zvláštně jako doma. Možná i proto, že tohle místo snad nemohlo být větším protikladem domu, v němž vyrůstal — vily se čtyřmi rozlehlými podlažími, obklopené zahradou o velikosti parku, kde odevšad dýchala historie. Z majestátních obrazů, z ornamentů na táflovaných stěnách, z lustrů, z diskrétně vrzajících parket, z těžkých starožitných skříní. Na šesti stech metrech čtverečních se tam nenašel jediný prázdný kout ani volný kus zdi.

Vždycky z toho byl nesvůj — z toho nadbytku, z faktu, že se pořád musí krotit, aby něco nerozbil, z času, který se ve všech místnostech zastavil, ze stop, co po sobě zanechaly předchozí generace. V tom nepřehledném ohromném domě s téměř nepoužívanými místnostmi, jejichž zdivo bylo svědkem pohřbených tajemství a kde se za ta léta pod vrstvami tapet usadila spousta emocí, si věčně připadal nicotný. „Zato tímhle domem dokážu návštěvníky provést za šest minut,“ pronesl nahlas.

Samomluvy se vědomě snažil zbavit, ačkoliv z takto utříbených a nalinkovaných myšlenek měl pak dobrý pocit. Když si povídal sám se sebou, vypadal podle Isabelle, jako by to neměl v hlavě v pořádku, což zcela jistě sedělo. Ale teď tu nebyl nikdo, komu by to mohlo vadit. A také potřeboval jednou za čas něco slyšet. Něco jiného než dunění větru během pochůzek po mostě, něco jiného než znepokojující zprávy, které na něj chrlil rozhlas, něco jiného než cvakání radiátorů a vrčení lednice.

Od doby, co se sem nastěhoval, měl také tendenci holdovat drobným prostopášnostem, kterým se předtím naučil nepodléhat. Isabelle kladla důraz na dobře stavěné, zdravé tělo, v tom měla samozřejmě pravdu. A vzhledem k tomu, že neměl dost času sportovat, se musel nadmíru hlídat. Tady ale za den nachodil spoustu kilometrů. Když po nějakých čtyřech hodinách venku vešel do kuchyně, měl hlad jako vlk. O to víc mu pak chutnalo.

Vypnul plynový hořák. V tolika restauracích už jedl spoustu výtečných pokrmů, ale smaženky z bílého chleba lahodně nasáklého vajíčkem ho přenesly do dětství — přesně takové mu dělávala Rita. Obalil ve vejci další krajíc a přenesl si prkénko ke stolu. Talíř nepotřeboval. Tady neplatila žádná etiketa. A z téhle židle měl dobrý výhled na most. Prohlédl si paže, vidět na nich nebylo nic a svrbění také ustalo. Ke smažence přivoněl a pak se do ní zakousl. Ta vůně ho přiváděla k blaženosti.

Nikdy v podstatě moc nedal na pověry, a přesto fakt, že na prodej byl právě tenhle domek u tohohle mostu, a to dokonce teprve krátkou dobu, bral jako znamení. Jako by mu svět chtěl sdělit, že on, člověk, který tolik let vídával lidi u soudu až po činu, kdy už bylo pozdě, by se nyní měl pokusit zakročit včas. Ta myšlenka byla samozřejmě trochu potrhlá, což dobře věděl, ale aspoň byla konkrétní. „Netoužíme snad právě po tom, být někomu k užitku?“ Přemýšlel, z jakého důvodu si takovou otázku klade.

V práci si zažádal o neplacené volno a dostal ho — i přesto, že k tomu docházelo jen výjimečně. Soudcům sice v případě pracovní neschopnosti nebo podobné překážky plat běžel normálně dál, ale Lucas si v žádném případě nechtěl nárokovat něco, co mu nepatřilo. Jednoduché to rozhodně nebylo. Po dlouhých debatách se shodli na třech měsících. Alespoň pro začátek, myslel si, ale nahlas samozřejmě neřekl nic. Byl rád, že se mu to podařilo zařídit aspoň takhle.

Zakousl se do druhého krajíce. Pomalu žvýkal. Prohlížel si nůž s červenou plastovou rukojetí. Francine měla očividně ráda barvy. Žila v tomhle domě déle než čtyřicet let. Její potomci řekli, že po ní všechno vyklidí. Zavolají vetešníka, v případě nutnosti se to prý dá zařídit relativně rychle. Lucas jim na všechny ty krámy včetně nábytku udělal nabídku. Uzavřel zvláštní pojistku a s pozůstalými se domluvil, že se nastěhuje ihned. Vklouznout nepozorovaně do života někomu jinému v sobě skrývalo určité kouzlo.

Dojedl poslední sousto a vzpomněl si na Ritu. Její smaženky bývaly lepší. Dodnes na ni často myslel. Jak se smála jeho vyprávění, jak v okamžicích, kdy mu chtěla sdělit něco důležitého, brala jeho ručičky do svých dlaní, jak od něj nic neočekávala, prostě tam byla. Rita kdysi u jeho dědečka začínala jako služebná za byt a stravu, později se zdálo, že k domu patří stejně jako břečťan obrůstající kůlnu na zahradě.

Lucasovi táhlo na devět, když mu matka jednou po návratu ze školy sdělila, že Ritu právě odvezla sanitka a že to nevypadá dobře. Máma měla ústa stažená do tenké čárky a ruce neohrabaně složené na břiše, otec se uchýlil do pracovny, kam nikdo bez zaklepání nesměl.

Lucas v záchvatu paniky naléhal, aby jeli za ní. Trvalo dlouhé minuty, než matka konečně popadla klíče od auta. Dohodli se, že otec zůstane doma se Suzanne. Kdykoliv na křižovatce naskočila červená, Lucas zadržoval dech, dokud se zase nerozsvítila zelená, snad aby semafory pochopily, že čekání nesmí trvat příliš dlouho. Pořád dokola žadonil, jestli nemůžou jet rychleji, až se matka rozčilila, že jeho kibicování stejně ničemu nepomůže.

Když dorazili do nemocnice, byla Rita už po smrti. Krvácení do mozku. Sestra se zeptala, jestli ji ještě chtějí vidět, Lucas ze sebe hned vypravil, že ano, ale matce se ta představa nezamlouvala. Seděli v čekárně a čekali, až jim sestra donese Ritiny osobní věci. Dnes si vybavoval, jak dupal vzteky nad tím, že už ji nesmí vidět, a jak pak ten vztek v sobě poslušně udusil. Slzy se dostavily až později, potom co doma sešel do suterénu a ona tam opravdu nebyla, ačkoliv v těch prostorách s nízkým stropem se stále ještě vznášela její vůně. Vzal si z toho ponaučení, že lidé můžou jen tak zmizet.

„Takový konec bychom si přáli všichni,“ pronesl otec po pohřbu, ale hlas se mu chvěl, což u něj Lucas neznal. Chtěl vědět, jestli si Rita uvědomovala, že ji přes město vezou se zapnutou sirénou a že je na pojízdném lehátku úplně sama, právě ona, která nesnášela hluk a podle Lucase neměla ráda samotu, ačkoliv tím si nebyl jistý. Matka jen pokrčila rameny, nic víc. Suzanne, které tehdy nebyly ještě ani čtyři roky, se zeptala, jestli odteď nebudou dostávat nic k jídlu.

Zazvonil mu mobil. Volal Hans, dobrý kamarád ještě ze studií, zavolá mu pak zpátky. Lucas se poohlížel po pohorkách, které si koupil kvůli pochůzkám po mostě — byly ošklivé, zato nesmírně pohodlné. Procházel jeden pokoj za druhým, nakonec je našel pod konferenčním stolkem. Sedl si a obul se. Byl čas vyrazit do akce.

Uvědomil si, že jeho systém má k dokonalosti daleko. Poslední pochůzku po mostě vykonal těsně předtím, než šel spát, a teprve ráno, ještě před snídaní, po mostě znovu rychle proběhl tam a zpátky. A mezi jednotlivými pochůzkami dělal krátké pauzy, jinak by se to nedalo vydržet. Pokud by sem někdo dorazil právě v takovém okamžiku, bylo by celé hlídkování k ničemu. Ale takhle o tom přemýšlet nechtěl, ani nemohl. Zaléval ho zvláštní pocit jistoty, že až ho bude zapotřebí, bude na svém místě.

Dočetl se, že někteří sebevrazi v podstatě vůbec nezaváhají. Přijedou, hned vylezou na zábradlí a jdou na to, pár minut a je po všem. Většina lidí si však prý dává načas, a když je člověk osloví, jsou většinou — ačkoliv by to nečekal — více než ochotní se podělit o svůj příběh. To mu dodávalo kuráž.

Byl to jeho jedenáctý den. Kromě řidičů v autech a náklaďácích supících kolem a sem tam nějakého cyklisty tu ještě nikoho nezahlédl. Přesto každé ráno vstával s myšlenkou, že taková situace může nastat. Průměrný počet obětí za měsíc koneckonců činil 1,20833333. Jeho dny jako by najednou dostávaly pozoruhodný smysl. Pochůzky po mostě pro něj byly zbraní proti vágnosti života, v němž člověk často upadá do stereotypu a stačí mu nevybočovat. Zvyknout si na to je nebezpečné, protože zvyknout se dá na všechno, což věděl už dávno.

Vstal. V rádiu hráli písničku, kterou si dokázal notovat, ačkoliv nevěděl, kdo ji zpívá. Pustil ji nahlas. Místnost zalil rytmus vřelé hudby. Uvědomoval si, jak mu ruce vystřelily do vzduchu, boky se začaly vlnit a hlava pohupovat do rytmu. Are you with me? Are you with me? řval spolu s reproduktorem. Tancoval mezi kuchyňským stolem a lednicí a na chvíli nemyslel na nic jiného než na tady a teď a na svůj tanec.

ČTYŘI

Venku se začalo smrákat, Lucas si oblékl svetr s tím, že absolvuje ještě jednu nebo dvě pochůzky. Splnil, co si ráno předsevzal — konečně zavolal přátelům, kteří se s ním snažili spojit od doby, co se sem nastěhoval, a dvěma kolegům, s nimiž měl dobré vztahy. Uvědomoval si, že jim to všechno nedokázal dost dobře vysvětlit. A ne každý pro něj měl pochopení, což ho vykolejilo méně, než se obával. Musel myslet zejména na hovor s Hansem, koneckonců se znali už tak dlouho. Doufal, že brzy se mu zase naskytne příležitost vidět se po Skypu s Pippou. Byla právě někde na cestách, takže to nešlo tak jednoduše.

Dřepl si a zavázal si tkaničky. Začalo se mu zamlouvat, jak pozvolna život plyne a že předem neví, co bude dál. Prohrabal šuplík komody v chodbě, hledal klíč. Měl by si někam přidělat háček. „Přetvořit chaos v řád,“ řekl nahlas, když vtom se rozezněl zvonek u dveří. Trhlo to s ním, měl pocit, jako by ho někdo přistihl při samomluvě. To musí být nějaký omyl.

Zvonek se ozval podruhé. Jak může takový banální zvuk znít výhružně. Lucas po prvním zazvonění zůstal nehybně stát, zmocnil se ho absurdní pocit, že když se pohne, přivolá na sebe neštěstí. V kuchyni svítila lampička, vedle domu stálo zaparkované auto, takže ať už byl venku kdokoliv, mohl předpokládat, že je Lucas doma.

Nejistým krokem se vydal ke dveřím a otevřel. Na kačírku před domem stála Isabelle: dlouhý černý plášť do deště, pravou ruku zaháknutou do popruhu kabelky, vysoké podpatky, na nichž se jí na nerovném povrchu podlamovaly nohy. Ani jeden z nich nic neřekl, jen se na sebe dívali, jako by váhali, jestli se vůbec poznávají.

„Isabelle,“ pronesl nakonec tak trochu udiveně. Zeširoka se rozkročil a gestem ji pozval dál.

Očekával ji až za tři dny, měla být ještě na služební cestě. Po jejím návratu si měli zavolat a domluvit se konkrétně co a jak. Nechtěl to s ní probírat po telefonu, požádal ji, aby rozhovor odložili na okamžik, až sám bude mít větší jasno. Věděl, že jí jeho návrh není po chuti — vždycky vyhledávala konfrontaci —, pro jednou si ovšem prosadil svou.

Aniž se ho na cokoliv zeptala, prošla úzkou chodbou do kuchyně. Zastavila se u stolu a rozpačitě se rozhlížela jako dáma, která právě vstoupila do squatu a marně hledá, kam by si odložila kabelku a pověsila plášť.

„Ty už jsi zpátky?“ podivil se.

„Schůzku v tom pátým podniku nakonec zrušili, takže se mi cesta zkrátila.“

Sledoval její pohled. Zabrousila zrakem ke stropu, kde se v rohu činil pavouk s poměrně impozantní pavučinou, ani si ho předtím nevšiml.

„Takže tady se už dva týdny schováváš?“

Zamyslel se, jestli to je právě to, co dělá. Sám si tím nebyl úplně jistý.

„Držím tu vlastně takovou hlídku, ale to je na dlouhé povídání,“ řekl, do odpovědi se mu tak nějak automaticky vkradl omluvný tón.

„Hmmm,“ poznamenala k tomu Isabelle, víc nic.

„Posadíš se? Dáš si něco k pití? Mám hotový kafe a někde taky ještě lahev celkem slušný whisky. A půl lahve červenýho vína.“ Předpokládal, že nad vínem se bude ofrňovat, koupil ho v obchůdku ve vesnici, proto ho zmínil jako poslední možnost.

„Máš vodu?“

„Jo, z kohoutku.“

Podívala se na kuchyňskou linku a dřez. „Anebo radši skleničku vína.“

Lucas si uvědomil, že lahev nechal stát u postele, kde si včera četl.

„Hned jsem zpátky.“

Vyběhl nahoru, jako by mu za patami hořelo. Nejraději by se v tom pokoji zabarikádoval do doby, než Isabelle zase zmizí. „Srabe,“ vyčinil si a hned se chytil za pusu, než mu došlo, že dolů ho nemůže být slyšet.

Když se vrátil, seděla u stolu — nohu přes nohu, ruce na koleni, záda vzpřímená. Jediná sklenička, kterou našel, měla masivní zelenou nohu a na skle motiv vinné révy. Bylo mu jasné, co si o ní Isabelle bude myslet, měla vytříbený vkus.

„Prosím.“

Přemítal, jestli odcizenost, kterou cítí, je v jejich vztahu novinkou, nebo jestli ji jenom prohloubily okolnosti, v nichž se ocitli. Doba odloučení v tom roli hrát nemohla, Isabelle jezdila do zahraničí často a po jejím návratu vždycky znovu zajeli do starých kolejí se stejnou nenuceností, s jakou si člověk omotá šálu kolem krku.

Isabelle počkala, až se Lucas také posadí. Opřel se lokty o stůl, nikdy předtím mu nepřišlo na mysl, jak je jeho deska studená.

„Ráda bych věděla, co máš v plánu.“ Isabelle mluvila jako obvykle rychle a rázně. „Je tohle tvoje pojetí krize středního věku? Když půjdu nahoru, najdu u tebe v posteli prsatou blonďatou dvacítku? Měl jsi mě už plný zuby, a tak ses zničehonic zbaběle zdejchnul, abys takovýmhle pozoruhodným způsobem udělal za vším tlustou čáru? Nebo je to jenom nějaký momentální pomatení mysli, přes který se prostě musím přenést?“

Dvěma prsty otřela okraj sklenice a přesně na tom místě si z ní usrkla. Právě ta její proříznutá pusa, ostrý jazýček a duchaplnost mu kdysi učarovaly. Ale po tolika dnech odloučení ho až zarazilo, jakou sprchu můžou člověku dát pečlivě volená slova.

„Vadilo by ti to?“

„Možná kdyby byla fakt hezká, mladá a inteligentní.“

„Kdyby to byl konec?“

„Rozvedenej třiačtyřicetiletej chlap, to chceš ztělesňovat takový klišé?“

Lucas se zadíval k mostu.

„Řekl bych, že se snažím být takovým člověkem, se kterým bych dokázal žít.“

„Žít s tebou je snad můj úděl.“

„Úděl? Aha, tak pak je to jasný,“ odtušil Lucas mírně.

„Tahle debata, to je úděl.“

„To tys mě vyhledala.“

„To tys zbaběle pláchl, jak oba víme.“

Po těch slovech se na chvíli odmlčela. Lucas zaznamenal, že výraz „zbaběle“ použila už podruhé.

„Moc dobře víš, že já se konfrontaci nevyhýbám.“ Isabelle vzala do ruky skleničku. „Přijela jsem, abych se ti podívala do očí. Tak to dělají dospělí lidi. Nech už toho svýho tyátru.“ Pohodila hlavou směrem k místu, kam se na pomyslnou hromadu hází pošetilost, a napila se.

„Vyhrálas.“ Lucas vstal a také si nalil. „Jenže tady nejde o vítězství.“

„V životě jde vždycky přinejmenším o vítězství nebo o prohru, a jestli to nechceš vidět, jsi naivní.“

„Jsi naštvaná.“

„Řekla bych, že k tomu mám pádný důvod.“

„To je pravda. Ale já jsem neodešel proto, abych tě nakrknul. Já jsem ani neodešel s tím, že už se nevrátím. Najednou to… Nevím, prostě jsem musel —“

Isabelle ho nenechala domluvit, jeho otálení ji iritovalo: „Život na tebe nepadne shůry vinou krutýho osudu. Už seš velkej kluk, rozhoduješ se sám za sebe.“

„Ne všechno funguje takhle racionálně, Isabelle. I to mi teď dochází.“ Snažil se, aby to znělo přesvědčivě.

„Můžeš tomu taky říkat rozum, projev smyslu pro zodpovědnost, zralost, nazvi to, jak chceš.“

„Tobě se to nikdy nestává?“

„Že bych se na všechny vykašlala, pak to nedokázala nebo nehodlala vysvětlit a místo toho strčila hlavu do písku? Ne, to se mi nestává.“

Lucas si povzdechl, vyšlo to z něj tak nějak automaticky.

„Chceš si promluvit, nebo jsi mi přijela udělat přednášku?“

„Aha, pán teď přechází do útoku. Nejchabější způsob obrany.“

„Útok je tvoje silná stránka, Isabelle. Většinou sice bývá jemný, ale stejně.“

„Jasně, ještě přihoď pár výčitek,“ odpověděla, jako by ji všechno nechávalo chladnou. To byl její způsob obrany, který Lucas dobře znal, ale tohle nechtěl, ne takhle a ne tímhle tónem. Sám se k tomu také nehodlal snížit.

„Chápu, že zuříš,“ odkašlal si párkrát po sobě. „Jenže jak ti to mám vysvětlit? Celou dobu jsem jel na autopilota a najednou to prostě nezvládám. Někdy mám pocit, jako bych už léta hrál sám sebe, jako by si mě ta role, kterou jsem si kdysi zvolil, zkrátka přivlastnila.“

„Jestli chceš hledat pošahaný výmluvy, tak to prosím tě dělej ve svým volným čase. Teď mluvíš se mnou.“

„Snažím se ti vysvětlit, jak se cítím. Možná mi to dost dobře nejde, sám se snažím přijít na kloub tomu, co se se mnou přesně děje a proč se chovám, jak se chovám, a —“

„Nechápu lidi, co se v životě takhle plácaj.“ Teatrálně zvedla ruce do vzduchu. „A co to teda přesně obnáší? Co děláš? To jako sedíš na židli a přemejšlíš? Abys vymyslel něco, co jsi ještě nevěděl? A i kdyby to tak bylo, co tě ještě může druhej den napadnout, na cos nepřišel už první den? Dobereš se tady k něčemu lepšímu, než co ti prolítlo hlavou po cestě z práce a do práce? Nebo pro mě za mě, když seš doma naloženej ve vaně? Co těmahle obstrukcema získáš?“

„Já vím, že ty jsi jiná. Ty si stanovíš cíl a jdeš za ním. Ale ne každý je jako ty. Já si říkám, že jsem o všem přemýšlel moc málo.“

„Jo takhle, a než si to teda teď promyslíš, tak se jako mám jít zahrabat?“ Podívala se mu zpříma do očí.

„Zahrabat? Ty celá kveteš, když můžeš jezdit na služební cesty, když jsi mezi přáteli a příbuznými, když —“

„To s tím nemá nic společnýho. Ty ses na mě vykašlal.“ V poslední větě oddělila všechna slova strategickými odmlkami. „O to jde.“

„Vyložme karty na stůl, když o to tak stojíš. Užírala ses po mně steskem celý ty dny, co jsem nebyl doma?“ Lucasovi se zrychlil dech, bezděky si mnul prsty.

„Jak jsem řekla, o to tady nejde.“

„Já bych řekl, že jde. Vždyť vím, jak jsi silná. Moc dobře vím, že když na to přijde, dokážeš si se vším poradit sama.“

„Aha, takže ty bys měl radši nějakou závislou ženušku, která manžílkovi udělá, co mu na očích vidí, a která má pro něj připravenou večeři, když se vrací z práce domů?“

„Nemluv nesmysly.“

„Bejt na někom závislej, to je to nejhorší, co může bejt, a je to v protikladu ke všemu, o co se jako žena zasazuju.“

„Kdybychom se tak všichni shodli na tom, že tahle rádoby vydobytá nezávislost je relativní, a to jak pro ženy, tak pro muže, že láska, aspoň když se k ní přistupuje správně, zahrnuje vedle samozřejmostí, jako jsou svoboda a autonomie, taky nevyhnutelně určitou míru závislosti už jen proto, že štěstí druhého je člověku stejně drahé jako štěstí vlastní, a tím pádem ho spoluurčuje, bylo by nám všem líp.“

„Honem tužku a papír, mám pocit, že si to musím zapsat.“

„Jo, to bys měla.“ Lucas to měl opravdu rozmyšlené a byl rád, že se mu to za daných okolností podařilo podat tak, jak to opravdu myslel. Nervózně si pohrával se sklenicí, ještě pořád vína ani neucucl. „Ten tvůj cynismus, proti němu jsem bezbranný.“

„Chudáčku malej.“

„Co tím chceš říct, Isabelle?“

Povzdechl si. Už podruhé. Věděl, že je na to alergická, samotného ho to iritovalo.

„Čím jako?“

„Proč jsi na mě taková?“

„Jaká taková?“ Vypadala, že opravdu neví, co přesně má Lucas na mysli.

„Co ke mně opravdu cítíš?“ Lucas se napřímil.

„Nedělej, že tu jde o mě.“

„Jde tu o nás. Dlouho jsem chtěl věřit tomu, že mezi námi je něco výjimečného, jenže něco výjimečného, to může znamenat leccos. Někdy si myslím…“ Lucas bezradně mávl rukou.

„Jestli chceš odpověď, musíš se vyjádřit přesněji, Lucky.“

Kdysi si ji dobíral, že mu tak přezdívá proto, aby se považoval za šťastného, že si vyvolila právě jeho, a ona to se smíchem potvrdila.

„Řekni mi do očí, co si o mně fakt myslíš.“ Lucas se snažil tvářit pokud možno neutrálně.

„Vybrala jsem si tě, tak to snad mluví samo za sebe, ne?“

„Mezitím už uplynulo osmnáct let, je spousta důvodů, proč si člověk někoho vybere, a jak sama dobře víš, ne vždycky to bývají důvody dobré.“

Isabelle uchopila skleničku, přičichla si k ní a postavila ji zpátky.

„Ty se ani neodvážíš říct, co si o mně myslíš.“ Lucas sklopil pohled ke svým rukám, připadaly mu malé a ošklivé. Ostatní mu to sice kdysi vymlouvali, ale nepřesvědčili ho. Položil si je pod stolem na nohy. „Tak kdo je tady zbabělec?“

„A co chceš slyšet? No? Co?“ Hlas nezvýšila, jen se na něj dívala.

„Všechno, co si myslíš a co jsi nikdy neřekla. Dokonce ani ty, která v podstatě vždycky říkáš, co si myslíš, protože takhle to chceš mít v životě nastavený.“ Došlo mu, že poslední věta zněla vyčítavě.

Isabelle přimhouřila oči. „To myslíš vážně? To chceš? Seš si tím fakt jistej?“

„Jo, jsem si tím jistej. Jsem velkej kluk, jak jsi právě sama konstatovala.“

Isabelle se napila a zachmuřila se.

„Tak do toho. Dávám ti příležitost všechno ze sebe vysypat, chop se jí.“ Lucasovi se do hlasu vetřela rostoucí jízlivost, což ho samotného překvapilo.

„Co chceš slyšet?“ opřela se. „Že seš jako dítě, protože kdykoliv nevíš, jak dál, vezmeš roha? Na všechno se vybodneš a dřepíš tady v nějaký zapomenutý díře a pošetile se vyhejbáš povinnostem? To chceš, abych řekla?“ Ukazováček jí neurčitě zůstal viset ve vzduchu. „Chceš slyšet, že mi leze na nervy, jak pořád jen kňouráš, že je v tom našem vězeňským systému všechno na pytel? Že jsem zklamaná, jak máš pořád plnou pusu toho, co všechno je na naší justici špatně, a přitom neděláš nic proto, abys to změnil? Že pořád jen čekám na den, kdy na tebe budu moct bejt fakt pyšná?“ Hlava se jí lehce kývala dopředu a dozadu, jako by se nechávala vést nějakým neslyšným rytmem. „Že jsem ty tvoje rádoby vtipný poznámky a historky z minulosti vyslechla už tolikrát, že si je můžu v duchu opakovat s tebou? Že se za tebe stydím, když se na večírku můžeš přetrhnout, abys upoutal pozornost prsatých ženských? Že mě štve, když chraň bůh ani po deseti minutách bušení nejseš schopnej se udělat a že ti pták někdy fakt smrdí chcankama a že to je důvod, proč se zrovna nehrnu, abych ti ho vykouřila? Že se mi z tý tvý fantastický vegetariánský zapejkaný lahůdky, kterou považuješ za svoji specialitu, zvedá kufr? Že není jednoduchý žít s někým, kdo v sobě pěstuje melancholii, jako by to byla ctnost, a kdo se dívá na svět tak fatalisticky, až z toho všichni kolem mají depresi? Že jsem se mohla picnout, když jsem viděla, jak si tě Pippa omotává kolem prstu, a na mě pak zase zbylo ji vychovávat? Že začátek tý jazzový skladby fakt už nechci slyšet znovu jenom proto, že Miles Davis tam podle tebe předvádí něco neuvěřitelnýho? Že opravdu nestojím o to, mít vyšívanou dečku od Rity v obýváku, a to ani v rohu, kde není tolik vidět? Že jenom ubožáci se můžou tak přetrhnout, aby se zavděčili každýmu, dokonce i kreténům předvolaným k soudu?“ Došel jí dech. „Že za všechno, co jsem pro tebe udělala, bych snad do prdele mohla očekávat něco na oplátku? A že po tom všem, co jsem u tebe musela skousnout, si nezasloužím, aby ses na mě vykašlal v momentě, kdy jsou všichni dobrý chlapi už rozebraný?“

Isabelle si pořádně lokla a s bouchnutím postavila skleničku zpátky. Odkašlala si. Lucas sevřel rukama kraj stolu a oběma nohama se pevně zapřel. Snažil se zhluboka dýchat, pohled upíral na své ruce. Na ni se podívat neodvážil, ne teď. Varovala ho. Člověk by se neměl pouštět do hry, pokud není připravený prohrát, to přece dávno věděl?

Vstal, židle zaskřípala o dlaždice, přešel k oknu. Venku byla tma. Jenom od mostních lamp se táhl pruh světla jako kamínky, co ukazují cestu domů. Přitlačil nos na sklo, něco takového neudělal už celou věčnost. Okno bylo vlhké a studené, najednou měl pocit, že se místo v téhle kuchyni ocitl ve svém dětském pokoji, kde takhle často stával a představoval si, jaké to asi je u jiných lidí, o čem přemýšlejí, co dělají. Stejně jako tehdy i teď by nejraději nebyl tady, nýbrž tam, ve vlahé noci, s větrem ševelícím kolem uší a s očima upřenýma k bílošedým mrakům na černé obloze. Bude ještě pršet? Možná ano, pomyslel si, možná ano.

Ačkoliv Isabelle nepronesla ani slovo, vnímal, že sedí u stolu. Bylo mu jasné, že teď musí něco říct. Jenže slova mu došla. Občas se mu to stávalo. Jí vlastně nikdy. Možná až teď.

Ohlédla se, až když byla skoro u auta, překvapilo ho to. Mávl jí na pozdrav. Dívala se na něj, přišlo mu, že v obličeji je bledší, než když přišla, ale jistý si tím nebyl. Potom nastoupila, nastartovala a vyjela na silnici.

Co se to vlastně přihodilo? Zabloudil pohledem ke schodišti. Na spaní bylo ještě brzy. Jenže vydat se na pochůzku na most, na to by potřeboval energii, která mu teď chyběla. Chvíli nerozhodně postával na chodbě, nakonec přešel do obývacího pokoje a plácl sebou do polštářů na gauč, nohy si položil na konferenční stolek. Zíral na neumětelskou krajinku na stěně. Přemýšlel, jestli se líbila jak Francine, tak jejímu muži, nebo jestli si takovou koupi prosadil jeden nebo druhý z nich. Přemítal, nad čím asi teď dumá v autě Isabelle. A co si o tom vlastně má myslet on sám. Ale odpovědi nebyly nasnadě, nikdo mu v hlavě neuklidil.

PĚT

Když uviděl Isabelle poprvé, seděla na barové stoličce. Na takové té stoličce, na níž nikdo nedokáže sedět elegantně, tedy kromě ní. Právě v okamžiku, kdy se na ni zahleděl, otočila hlavu a vzápětí ji dohnal i blonďatý ohon. Zaujaly ho její světlé oči a ostrý pohled. Fakt, že má výrazné čelo, malou bradu a poněkud silnější nos, zaznamenal až později.

Než se do onoho baru vydal, četl si doma nahlas etiketu z prostředku na čištění záchodu, aby vůbec slyšel lidský hlas. U televize snědl studenou pizzu a pak si ho vyhonil, toho dne už potřetí. Po každém orgasmu si připadal zasmušilejší. Od okamžiku, kdy se mu rozpadl vztah s Leilou, už uplynuly nějaké čtyři měsíce, ale přitom měl pocit, jako by tu včera ještě byla.

Napil se piva a dál si tu mladou ženu prohlížel. Jak si jednu nohu pokládala přes druhou. Jak gestikulovala, to se mu na lidech vždycky hrozně líbilo, ten oheň, který z gest sálal. Jak se nahlas smála něčemu, co pronesla přítelkyně, s níž tam popíjela. Diskrétnost nebyla její parketa, to mu došlo hned. Byla štíhlá, trochu širší v bocích, malá ňadra. Rychle do sebe hodil zbytek piva a šel si na bar objednat další. Už si nepamatoval, jakou hlášku k oběma ženám po cestě utrousil, vybavil si jen fakt, že Isabellina odpověď byla neskonale vtipnější. Už tehdy mu bylo jasné, že nad ní nikdy nebude mít navrch.

Nechtěly, aby jim koupil drink, potřebovaly si toho ještě tolik říct, sdělila mu Isabelle. Doteď si pamatoval, jak našpulila pusu. Jestli mu aspoň dá svou e-mailovou adresu, že by prý pak mohl zahájit ústup a přitom si zachovat důstojnost, culil se. Její přítelkyně mu ji nadiktovala, a Lucas to sice neviděl, ale Isabelle po ní asi káravě šlehla pohledem, protože přítelkyně zareagovala pokrčením ramen: „Nevypadá jako sériový vrah a aspoň po tobě nechce telefonní číslo. Tak mu dej pár bodů za originalitu.“ Isabelle se už neotočila.

Čtvrtý den poté, co jí napsal, si zhruba každých dvacet minut kontroloval e-mailovou schránku, přestože už si vlastně nedělal žádné naděje. Za další dva dny mu poslala čtyři řádky. Z jejího mailu se nedalo vyčíst, jestli čeká odpověď. Ale už fakt, že mu odepsala, což nemusela, o něčem vypovídal. Jaké báchorky si lidé nevymyslí, když jim teče do bot. I on to dělal, ačkoliv věděl své. Ustál pokušení zareagovat, byť ho to stálo hodně úsilí.

Chodil teď do baru častěji než dřív. Šestadvacet dní po onom večeru najednou vplula dovnitř se stejnou přítelkyní. A zase bez chlapa, napadlo ho, protože si naordinoval, že bude optimista. Přítelkyně vybrala stůl vedle něj, ale všimla si ho, až když si sedaly. Poznala ho hned, z Isabellina obličeje se to tak lehce vyčíst nedalo.

„Ten drink si teď dáme, že jo, Isabelle? Fakt, že se tu znovu potkáváme, je znamení shůry.“

Isabelle se podívala na přítelkyni, nikoliv na něj. „A znamení čeho? Že občas zajdeme do stejného baru? Jako stovky ostatních?“ zasmála se. „Pro mě za mě, jestli chceš.“

Vrátil se s třemi skleničkami sektu, přizpůsobil se, i když mu nebylo úplně jasné proč. Vysypal z rukávu celý svůj arzenál šarmu, dotazů a historek. Vypadalo to, že přítelkyni nadchl víc než Isabelle samotnou, ale to byla možná otázka temperamentu. Nakonec Isabelle jako první vstala a šla pro další rundu. Sledoval její lýtka, sportovní lýtka, a poletující vlasy, do nichž by tak rád zabořil obličej.

Když se přítelkyně po asi třech hodinách zvedla, že už je unavená, ačkoliv bylo teprve jedenáct večer, řekl si Lucas, že to musí aspoň zkusit. „Dáme si ještě jednu na závěr?“

Isabelle se na něj vágně pousmála, vstala, oblékla si kabát a odpověděla: „Musím ráno nekřesťansky brzo vstávat.“

Pokusil se o důstojný úsměv, šel se posadit na bar a té noci se zpil do němoty. Druhý den ráno si strojkem ostříhal vlasy na ježka a uběhl dvacet kilometrů.

Uplynuly další tři měsíce. Kamarád ho vzal na večírek, kam se mu vlastně vůbec nechtělo. Asi po půl hodině si kámoš chtěl jít zakouřit. Přidružili se k pár známým, mezi nimiž seděla v družném hovoru s tím svým pronikavým pohledem a hranatou čelistí Isabelle. Chvíli zvažoval, že odejde, ale protože dorazili teprve chvilku předtím, zůstal stát, zády k ní.

Když se vracel ze záchodu, toho večera už po několikáté — po pivu vždycky lítal o sto šest —, všiml si, že se úzkou chodbičkou blíží k němu. Podívala se na něj beze známky rozpaků. Intuitivně chtěl uhnout pohledem, ale neodvážil se. Když se míjeli, natlačila ho mlčky ke zdi a dlouhým jazykem mu olízla krk. Pravou rukou mu rádoby bezděčně přejela po kalhotách, celou dobu se na něj téměř neutrálně dívala, jako by něco takového dělala často.

Nikdy se jí nezeptal, co se mezitím stalo, proč nejdřív nechtěla a pak ano, ale té noci spolu šukali až do rozednění. Divoce, dvě těla, která nezapomněla, že pocházejí ze zvířat. Celá upocená si ho osedlala a štípala ho do prsou, až to bolelo. Lízal ji pořád dokola, ona křičela a sténala, až se udělala. Pokaždé navrhla: „Rozdáme si to ještě jednou?“

Ráno, když vyšel z koupelny, ho sledovala z postele, jak hledá spodky. Ležela na boku, hlavu si podpírala rukou, peřinu do půlky těla, ňadra vyzývavě vypnutá směrem k němu. „Jsi v posteli lepší, než jsem si myslela. A máš krásný oči a šťavnatý tělo. Nechám si tě,“ uculila se. Přitáhla si ho, políbila a strčila si jeho hlavu mezi nohy.

Když o čtyřicet minut později leželi na zádech a zírali na strop, rozložení po posteli jako dvě poslední hůlky mikáda, a ona si mu nonšalantně opřela chodidla o nohu, měl pocit, jako by kulička v ruletě právě zapadla do políčka, na něž vsadil veškeré jmění.

ŠEST

„Jen tak. Koukám se.“ Klučina se ještě víc stáhl pod kšilt čepice, levou teniskou nepřestával rytmicky okopávat zábradlí.

Kolik mu tak může být, uvažoval Lucas, nedokázal to úplně odhadnout.

„Proč? Myslíte si, že jsem odsud přišel skočit?“ Klukův hlas zněl dětsky.

„A je to tak?“

Klučina zavrtěl hlavou.

„Přišel ses jen tak podívat.“

Chlapec přikývl, na okamžik zvedl k Lucasovi zrak. Malé tmavé oči měl zasazené do dojemně kulatého obličeje, tváře mu zdobil šarlatový ruměnec. Zpod kšiltovky mu čouhaly neposedné černé kučery.

„Jsi si jistý?“

Chlapec znovu přitakal, tentokrát váhavěji.

„Možná ne jen tak, ale chtěl jsem se podívat.“

Lucasovi se vrátil dech. Pomalu se z něj vytratila panika, která ho zachvátila, když tam toho chlapce uviděl stát, když si pomyslel, že přece není možné, aby právě takový človíček byl první. Pokoušel se oťukat, jak daleko může s otázkami zajít.

„Takže ne jen tak?“

Noha v tenisce se zastavila, chlapec se opřel rukama o zábradlí a propnul paže, možná proto, aby vypadal starší, než ve skutečnosti byl.

„A vy jste přišel skočit?“ zeptal se suše, jako by se chtěl informovat, jestli Lucas nechce něco k pití.

„Ne. Já támhle bydlím.“

„Aha.“

Stáli vedle sebe a mlčeli. Lucas nevěděl, čím to je, ale při pohledu na toho chlapce ho bolelo u srdce. Snad za to mohl chlapcův postoj, ta nemotorně zakamuflovaná nejistota kluka, který pochopil, že frajerství je způsob, jak přežít. Nebo ta baculatost, do níž se pokoušel schovat. Ten pohled dítěte plný otázek, pohled nepasující k tělu, jež by mohlo patřit třinácti- nebo čtrnáctiletému pořízkovi. Ne že by byl tak vysoký, působil spíš jako nakynutý do šířky, třeba se později zase vytáhne. Lucasovi připomínal Suzanne, ačkoliv ti dva se sobě nemohli podobat méně. Když byla jeho sestra přibližně ve stejném věku, byla tak křehounká, že vypadala skoro průhledně.

„Nechce se ti dneska do školy?“ Lucas se usmíval, aby to nevypadalo jako kárání.

Chlapec pokrčil rameny a popotáhl nosem. „Vy nemusíte do práce?“

Lucas se usmál, jedna nula.

„Já jsem teď tak trochu na dovolené. Přemýšlím, jestli chci svoji práci dělat dál. A ty? Máte psát těžkou písemku?“

„Ne.“

„Sportovní den? Ty jsem vždycky hrozně nesnášel. Jednou jsme byli se školou jezdit na koních. Posadili mě na takovýho obra, neuplynuly ani tři minuty a už se splašil. Nikdy předtím jsem v sedle neseděl a najednou jsem měl cválat.“

„A jak to dopadlo?“

„Musel mě zachránit jeden instruktor. To člověku nepřidá, když je mu třináct.“

„Smáli se vám pak?“

„Jo, utahovali si ze mě.“

„Ale nešikanovali vás?“

„Ne, to asi ne.“

Lucas ho chtěl nějak rozveselit, ale za daných okolností nevěděl, jak na to. Chlapec si zastrčil ruce do kapes u bundy.

„Není ti zima?“

„Ani ne. A vám?“ Chlapec si všiml termosky v Lucasově levé ruce. „Co v tom máte?“

„Kafe. Nabídnul bych ti, ale je to kafe.“

„Já kafe piju.“

„Aha. Tak chceš?“

„Jestli máte dost.“

Lucas odšrouboval z termosky víčko a do poloviny ho naplnil. Chlapec nejdřív chvíli foukal, pak usrkl.

„Zahřeje u srdce,“ podotkl Lucas.

Kluk se na něj tázavě podíval.

„To se přece o kafi říká. Alespoň dřív se to tak říkávalo.“ Lucas si představil, jak by se Isabelle tvářila, kdyby slyšela jeho poslední větu.

„Kolik vám vlastně je?“ Chlapec si ho prohlížel od hlavy k patě, zdálo se, že z toho, co vypozoroval, si nedokáže udělat ani mlhavou představu.

„Čtyřicet tři.“

„Aha, to jste hodně starej. Mýmu tátovi je dvaatřicet, to je starej tak napůl.“

„A mámě?“

Chlapec se opřel lokty o zábradlí a zíral dolů, znovu se napil.

„Dobrý kafe,“ pronesl. Tvářil se velice vážně.

„Kolik je vlastně tobě?“

„Osmadvacátýho prosince mi bude jedenáct.“ Chlapec si nasadil červenou čepici obráceně, kšilt se mu teď opíral o šíji.

„Jedenáct.“ Lucas to číslo vyslovil s patřičnou vážností.

„K desátým narozeninám jsem dostal Xbox, protože to byly kulatiny.“

„A víš, co si budeš přát letos?“

Chlapec zavrtěl hlavou, dopil a podal víčko zpátky Lucasovi.

„Teď je to jiný.“

„Jiný?“

Chlapec jen přitakal. „Vy máte Xbox?“

Lucas s úsměvem zavrtěl hlavou.

„FIFA je megasuper, to podle mě baví i starý lidi. To hrajete fotbal.“

„Slyšel jsem o tom.“

Chlapec se naklonil přes zábradlí a zase se zadíval dolů. Zakabonil se.

„To je hloubka, co,“ řekl, jako by ho to pořád překvapovalo. „Vám to tu nepřipadá děsivý?“

Lucas přitakal. „Já se takhle dolů dívám málokdy.“ Snažil se zachytit chlapcův pohled. „A je to samozřejmě divný pomyšlení, že odsud lidi skáčou.“

„Jo.“ Chlapec se kousl do rtu. Nadlouho se rozhostilo ticho. Vítr se utišil, oblaka se zbarvila do nachova. Vypadalo to, že kluk má něco na jazyku, ale nakonec neřekl nic. Znovu začal jemně okopávat beton.

„Vy ještě máte mámu?“ Díval se na svoje boty.

Lucas polkl. Už předtím měl černé tušení, ale doufal, že se mýlí. Podíval se na chlapce a rozhodl se být upřímný. „Mám, ale nevídám se s ní.“

Chlapec k němu rozhořčeně zvedl pohled.

„To je hloupý.“

„Chápu, že ti to tak připadá, ale to by bylo na dlouhé vyprávění.“

„Já bych udělal cokoliv, abych mámu mohl vidět.“ Dál rytmicky kopal. „Klidně bych i seděl ve třídě vedle Wesleyho nebo si měsíc nedal tortillový chipsy, klidně i čtyři měsíce, nebo že bych už nikdy nedostal nový tenisky nebo cokoliv.“

„A tvoje máma je…,“ Lucas zaváhal, „pryč?“

„Mrtvá. Lidi často říkají pryč, ale to znamená, že je prostě mrtvá.“

„To je mi moc líto.“

Chlapec zase sklopil zrak k botám. „Tady. Druhýho října. Skočila.“ To bylo dnešní datum. „Před dvěma rokama.“

Tolik bezbrannosti v jednom pohledu bylo téměř k nesnesení. Lucas nemotorně stál vedle chlapce. Zvažoval, že ho obejme kolem ramen, ale nakonec to neudělal.

„Táta dneska vůbec nevstal z postele. Ale i jiný dny mu někdy trvá dlouho, než sejde dolů.“ Přestal s kopáním. „Já skoro všechno zvládnu sám, takže to nevadí.“

„Nemusíš umět všechno zvládnout, ještě ti není ani jedenáct, je důležitý —“

Chlapec ho přerušil: „Mám máminu fotku, chcete ji vidět?“

Lucas přitakal a chlapec vytáhl ze zadní kapsy peněženku. Vylovil z ní pasovou fotografii a ukázal ji Lucasovi. Byla na ní žena s protáhlým hranatým obličejem, hustým obočím, úzkýma očima, havraními vlasy a hlubokou vráskou mezi očními oblouky, kvůli níž působila tak trochu upjatě.

„Pěkná,“ řekl Lucas, když si ji podrobně prohlédl. „Jaká byla?“

Chlapec pokrčil rameny. „Hodná a tak.“ Pečlivě fotku zase schoval. „Asi se nikdy neožením, protože pak bych možná taky byl jednou na děti sám.“ Chlapec zase upřel pohled na Lucase. „Vy máte děti?“

„Dceru, tak trochu.“

Chlapec na něj tázavě hleděl.

„Je to nevlastní dcera, ale znám ji odmalička. Pippa.“

„Zvláštní jméno. Ale co, vy jste ho nevybral.“

Začalo poprchávat, zatím lehce, zato padaly velké kapky. Chlapec zvedl pohled k obloze a zaklel.

„Chceš se schovat?“ Lucas ukázal na dům.

„Nemám zámek na kolo.“

„Můžeme ho dát dovnitř.“

Chlapec zaváhal. „Ale ono je špinavý.“

„To nevadí.“

Teď už lilo jako z konve. Chlapec neodpověděl, doběhl ke kolu, naskočil na něj a rozjel se směrem k Lucasovu domu, co chvíli se ohlížel, aby se přesvědčil, jestli ho Lucas následuje. Ten utíkal za ním.

„Na konci je E a Y, Riley.“

„Tak jo, Riley, doufám, že máš hlad.“

Riley stál u okna a ručníkem si sušil vlasy.

„Myslím, že už skoro přestalo pršet. Tak já zase půjdu.“

Lucas zamíchal jídlo na pánvi a ohlédl se přes rameno. „Neber to jako povinnost, ale uděláš mi tím radost. Zítra už to nebude dobrý a já to sám nesním, podívej,“ zatvářil se bezmocně.

„Trochu hlad mám.“ Riley přehodil ručník přes opěradlo židle. „Můžu vám nějak pomoct?“

Lucas ukázal na skříň a příborník. „Tam a tam, jestli se ti chce připravit na stůl.“

Chlapec vzal vidličky, lžíce, nože a talíře, zotvíral ještě několik skříněk a našel dvě sklenice.

„Mám jenom vodu. Teda taky pivo a víno a tak.“

„Já už piju pivo.“

„Fakt?“ odpověděl Lucas škádlivě. „Kafe a pivo, to je síla, ale my si dáme prostě vodu.“

„Někdy si trochu usrknu, když se nikdo nedívá. Wesley od nás ze třídy tvrdí, že pivo pije často.“

„Wesley to moc daleko nedotáhne, jestli bude takhle pokračovat, vyřiď mu, že mu to vzkazuju.“

Chlapec napustil do skleničky vodu. „Dáte si taky?“

Lucas přitakal, vypnul plotnu, popadl podložky, hodil je po Rileym, tomu se podařilo jednu zachytit a mrštit s ní na stůl, až se roztočila. Druhá mu upadla, hned se omluvil. Okolkoval v kuchyňce, dokud Lucas nepostavil hrnce na stůl. Jako by se musel zasloužit o to, aby tam vůbec směl být.

„Tak si pojď sednout.“

Riley se posadil na židli a přískoky ji přisunul blíž ke stolu. Byl opravdu ještě dítě. Lucas mu naložil plný talíř.

„Vařila tvoje máma dobře?“ Lucas měl dojem, že o ní chce chlapec mluvit.

„Jo. Boloňský špagety a pečený kuře s takovou omáčkou a karbanátky s fazolkama a bramborovou kaší pěkně zalitou máslem. A palačinky. Fazolky mi ze zeleniny chutnají vůbec nejvíc.“

Počkal, až se Lucas také posadí, nabral si pořádné sousto a rekordním tempem ho začal pořádat.

„Dobrý,“ řekl, ještě než vůbec pořádně ochutnal.

Dál přežvykoval, polykal a rozhlížel se po kuchyni.

„Máte to tu doma takový zvláštní.“

Lucas se zasmál. „Zvláštní?“ Podíval se na stojan s dřevěnými vařečkami, bylo na něm vyobrazené prase, jehož ocas tvořil ucho nádoby.

„No takový, já nevím, jako babičkovský.“

„Bydlela tu Francine, nevím, kolik jí bylo přesně let, řekl bych kolem sedmdesáti. Já jsem ten dům koupil a nastěhoval se sem, ale jsou to v podstatě skoro všechno její věci.“

„Divný.“

„Možná jo. Ty se nikdy nechováš divně?“

Chlapec škrábal lžící po talíři, pokrčil rameny.

„Můžou se sem v poledne přijít najíst všechny děti, nebo jenom já?“

Lucas se zasmál. „Ty v každém případě. Jestli chceš, přijď zas.“

„Jen tak?“

„Jo, jen tak.“

Riley si napíchl na vidličku tři fazolky. „Vy jste tady sám?“

„Jo, bydlím tu sám.“

„A ta vaše nevlastní dcera?“

„Ta už je velká, studuje letos v zahraničí.“

„A co její máma?“ Nacpal si do pusy všechny fazolky najednou, tváře se mu vyboulily.

„Co bys rád věděl?“

„Ona tu nebydlí?“ zeptal se s plnou pusou.

„Ne.“

„Zvláštní.“

Lucas se zase zasmál. „Někdy je fajn být zvláštní.“

„Tak to byste teda měl říct Wesleymu.“

„Ten Wesley mi už teď začíná trochu lézt na nervy.“ Lucas se při těch slovech neusmíval.

I Riley se tvářil vážně. „Podle něj jsem divnej a hloupej a vůbec.“

„Ten kluk bude mít sám nějaký problémy.“

Riley kýval hlavou sem tam, jako by to bylo mávátko. „I paní učitelce připadám hloupej.“

„Jak to?“

„Prostě se jí nelíbím, nejsem chytrej a tak.“

„Proč si to myslíš?“

„Tak, normálně.“ Riley se pokoušel nahrnout si nožem co nejvíc omáčky na dýni.

„Mně každopádně připadáš jako chytrej kluk.“

„Není v tom žádný maso,“ zamračil se Riley.

„Ne, já maso nejím.“

„Protože máte rád zvířata?“

„A protože to je lepší pro planetu a pro zdraví a tak.“

„Paní učitelka říká, že musíme o planetu líp pečovat.“

„Tak to má pro jednou pravdu. Ale jinak jestli nepozná, že ty jsi rozumnej kluk, tak toho o důležitých věcech moc neví, řekl bych.“

Riley se pozorně díval, nic však neodpověděl.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy To nejlepší, co máme.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.