Spirit Animals: Soumrak strážců - Dráp šelmy

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Varian Johnson

Spirit Animals: Soumrak strážců - Dráp šelmy – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Varian Johnson

Pro Crystal, která nám dává pamlsky, i když zlobíme.

– VJ

Copyright © 2017 by Scholastic Inc.

All rights reserved. Published by arrangement with Scholsatic Inc., 557 Broadway, New York, NY 10012, USA.

SCHOLASTIC, SPIRIT ANIMALS and associated logos are trademarks and/or registered trademarks of Scholastic Inc.

Translation © Václav Soukup, 2019

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2019

ISBN tištěné verze 978-80-253-4055-4

ISBN e-knihy 978-80-253-4215-2 (1. zveřejnění, 2019)

1.

Lenori

Lenori přecházela po své stísněné cele – v podstatě šlo o malou kobku, uboze zařízenou dřevěným nábytkem. S Olvanem ani s žádným jiným Zelenopláštníkem nebyla ve styku od svého zatčení. Většinu ostatních zadržených poslali do Zeleného hradu, kde čekali na soud, ale ona s Olvanem zůstali v poradní citadele.

Olvan.

Jeho přítomnost cítila díky svému duhovému ibisovi. Vůdce Zelenopláštníků uštkla zmije Brunhildy Veselé, a proto měl většinu těla naprosto znehybněnou. Trpěl bolestmi, ale zatím žil.

Zatím zůstávali naživu všichni, ale na jak dlouho?

Druhá Požíračova válka si vybrala daň na všech národech a Žerfova ničivá vláda teroru obavy lidí jen umocnila. Zelenopláštníci zachránili svět, ovšem za cenu velkých obětí. Dělali, co se dalo, přesto však trpělo mnoho lidí.

Zeríf využil obrovských armád Žerfa, který ho ovládal, a zpustošil jimi svět. Tyto boje ale neprobíhaly jen ve vzdálených zemích jako Stetriol nebo Arktika. Zabíjelo se v každé vesnici. Soused proti sousedovi. Bratr proti bratrovi. Matka proti dceři. Otec proti synovi.

A podíl na těch nejhorších škodách měli i samotní Zelenopláštníci.

Zeríf vyzbrojený Žerfovými parazity se zmocnil většiny členů jejich řádu a poté je poslal rozsévat chaos ve všech koutech všech zemí. Žádná vesnice, domobrana ani armáda nemohla zvítězit nad zelenopláštnickýni jednotkami, když je doprovázeli jejich zvířecí společníci. Takto utržení ze řetězu Zelenopláštníci předvedli světu své schopnosti v plné kráse, a vyšla tak najevo jejich skutečná síla.

Lidé se jich báli. Hněvali se. Byli nedůvěřiví. A Lenori jim to nemohla vyčítat.

S Olvanem si mysleli, že na zasedání s vůdci národů se jim povede rozptýlit veškeré pochybnosti a připomenou světu, že Zelenopláštníci chtějí pouze udržovat mír. Dokonce s sebou přivedli čtyři hrdiny Erdasu – každý z nich pocházel z jiné části světa, ale spojoval je slib bránit všechny země a sloužit jim. Jenže zrádci z jejich vlastních řad zabili čungského císaře a vina byla připsána všem Zelenopláštníkům.

Lenori přitiskla ucho ke dveřím, aby se ujistila, že poblíž nikdo není. Slyšela jen tiché odkapávání z děravé střechy citadely, a tak vypustila Myriam z klidového stavu. Ibis se důležitě prošel po cele, přičemž hrdě vystavoval duhové peří a třepal dlouhýma hubenýma nohama.

„Na předvádění nemáme čas, Myriam,“ řekla Lenori. „Musíme najít naše mladé přátele.“

Posadila se na kamennou podlahu a zavřela oči. Přestala vnímat chlad v místnosti a potlačila v sobě strach z vězení a obavy o své zelenopláštnické druhy. Tep se jí zpomalil a tělo se uvolnilo. Existovala jen ona, Myriam a Erdas – spojeni v jedno.

Vyvstal před ní nejasný obraz. Soustředila se a snažila se jej zahlédnout zřetelněji. Snažila se zaostřit. Byla to loď plující oceánem. Pevněji stiskla víčka a uviděla čtyři hrdiny tísnící se v malé kajutě. Ne, nebyli čtyři. Napočítala jich šest. Prošli nějakými strastmi – z tváří jim vyčetla únavu, ale i to, že dosáhli úspěchu. V duchu se zaměřila na Rolana. Pohled jí utkvěl na tenkém koženém řemínku kolem jeho krku.

Srdce země. On ho odhalil!

V dálce zaslechla nějaké ozvěny. Hlasy? Kroky?

Číhalo na ně na lodi nebezpečí? Nastražená past?

Zatřásla hlavou. Tyhle zvuky se neozývaly z lodě. Někdo se blížil k její cele.

Zamrkala a duchem se vrátila do kobky. Pohlédla na svého ibisa, který vedle ní klidně seděl. „Myriam, vrať se. Nechci, aby věděli, že jsi byla venku.“

Duhový ibis zmizel, zrovna když se rozletěly těžké dveře. Do místnosti vstoupily dvě bojovnice v černém oblečení. Tu s krátkými blonďatými vlasy poznávala. A opravdu, vzápětí se ukázala ženina hnědá zmije – plazila se jí po svalnaté paži. Byla to Brunhilda Veselá. To ona Olvana otrávila.

Druhou válečnici Lenori neznala. Tato žena na sobě měla stejně jako Brunhilda černou uniformu s mosazným límcem a chrániči předloktí, ale k tomu na většině prstů nosila křiklavě se lesknoucí prsteny. Dlouhé hnědé vlasy měla stočené do složitého copu, který se jí táhl přes rameno jako vyšívaný provaz visící z opony.

Neznámá žena luskla prsty a do místnosti vkročil sluha nesoucí podnos se spoustou chleba, datlů a sýra. Lenori přiměla svůj žaludek zůstat potichu. Dva dni neviděla ani kousíček jídla.

Sluha položil podnos před ni a odešel z místnosti. Žena s dlouhým copem k ní přistoupila. „Nechceš se najíst?“

Lenori předstírala, že jídlo nevidí. „Ne. Chci být puštěna na svobodu.“

Žena s copem zavrtěla hlavou. „Nežádej nemožné,“ řekla. „No tak, kousni si. Sněz to všechno. Nacpi se.“ Zakřenila se. „Slibuju, že do toho není přidaný jed té zmije.“

Lenori si jí nevšímala a položila si ruce do klína. „Co ode mě chcete?“

„Víme, že tvoji mladí přátelé byli v Amayi,“ řekla Přísežnice a hodila si cop přes rameno na záda. Začala chodit po cele a boty jí klapaly na ošlapané kamenné dlažbě. „Na to, jak je ten amulet malý, je po něm docela sháňka. Ty děti měly štěstí, že s ním utekly.“ Od pasu vytáhla načervenalý meč. Na jeho čepel dopadlo světlo a zaleskl se. „Doslechli jsme se, že plují do Eury,“ řekla. „Co tam je? Další z těchhle takzvaných darů?“

Lenori upřeně hleděla před sebe a nic neříkala.

Žena poklekla a zahleděla se Lenori do tváře. Její oříškové oči byly studené jako ta kamenná dlažba. Poté svůj meč položila na zem tak, aby na něj Lenori pohodlně dosáhla. Téměř jako by ji vyzývala, aby se pokusila po něm chňapnout.

„Chápu, že nechceš zradit své přátele,“ řekla žena. „Ale jsou to jen děti. Tohle není pro ně. Slituj se nad nimi. Ušetři je jakékoli další bolesti a útrap.“

„Dvakrát zachránily svět,“ řekla Lenori. „Neměla bys je podceňovat.“

Žena si prohlédla ruce a konečky prstů pohladila svou sbírku prstenů. Ten, který měla na prostředníčku, byl opatřen třemi malými kuželovitými bodci. Pootočila prstenem tak, aby bodce vyčnívaly ven z dlaně. Pak se jí na tvář vkradl jízlivý úsměv a vlepila Lenori facku. Ta vykřikla spíše překvapením než bolestí. Žena ji udeřila znovu, ještě silněji. Lenořin obličej zahořel. Ženin prsten zafungoval, jak měl.

„A ty bys neměla podceňovat mě,“ řekla žena a pootočila si zkrvavený prsten nazpátek.

Lenori pohledem sklouzla k meči ležícímu na podlaze. Uvažovala, že po něm skočí, ale zarazila se. Byla si jistá, že přesně tohle ta žena chce, a ona jí nechtěla poskytnout zadostiučinění.

Žena meč nechala ležet na podlaze a zvedla bochník chleba. Kousek utrhla a strčila si jej do pusy. „Vynikající.“ Pak chléb podržela Lenori pod nosem. „Vím, že si chceš kousnout. Musíš hlady blouznit.“

Lenori zavrtěla hlavou.

Žena si povzdechla a snědla větší sousto. „Kam mají namířeno, Lenori? Co hledají? Není tam, kam jdou, další dar? Není stejně mocný jako Srdce země?“ Žena odhodila zbývající chléb na podnos, zvedla svůj meč a vstala. „Slibuju, že jestli mi pomůžeš, nic se jim nestane. Jenom je zajmu a přivedu.“ Krátce pohlédla na Brunhildu. „Víš, co se stalo Olvanovi. Byla bych strašně nerada, kdyby ty děti postihl podobný osud.“

„Nikdy je nenajdeš,“ řekla Lenori.

Žena se poprvé od chvíle, co vešla do cely, přestala usmívat. „Snad ti další dva dny bez jídla pomůžou změnit názor.“ Luskla prsty a Přísežník se vrátil. Když podnos zvedal, Lenori se stáhly vnitřnosti.

Žena s copem zvedla ruku a posunkem naznačila bojovníkovi, aby se zastavil. Mečem odřízla kousíček sýra. Byl tak malý, že by se vešel do náprstku.

„Ale vlastně proč bys kousek dostat nemohla?“ řekla a hodila jídlo Lenori. To se jí odrazilo od nohy a dopadlo na podlahu. Krásně čistý sýr obalila smítka prachu.

„Vidíš, jak jsem hodná? Mohla jsem tě nechat o hladu.“ Žena vykročila z místnosti. „Ale stejně jako to jídlo, ani moje laskavost nevydrží věčně. Řekneš mi, co chci vědět, nebo počítej se smrtí.“

Dveře se s bouchnutím zavřely a Lenori obklopilo ticho. Zvedla pláteček sýra. Sbíhaly se jí sliny… v ruce voněl ještě lépe.

Pak jídlo pomalu poválela mezi prsty, aby ho očistila.

Mohou zkoušet její víru, ale nezlomí ji.

Byla Zelenopláštnice.

Věrná až do konce, ať se děje cokoliv.

2.

Přes oceán

Conor vyhlédl z kulatého okénka štíhlé plachetnice, která se s pomocí silného větru prořezávala neklidným mořem. Nalodili se do ní v pobřežním městečku severně od Concorby. Díky malé sbírce mincí od Ctirada – a Rolanovu umění vyjednávat – získali kajutu se čtyřmi lůžky a dvěma batohy mizerných zásob. Místnost ani zdaleka nebyla dost velká, aby se jich uvnitř pohodlně vyspalo všech šest současně, ale vybírat si nemohli.

Conor přistoupil k oknu a zamžoural na vlastní odraz v ušmudlaném skle. Sáhl si na čelo a prsty přejel po kůži přímo tam, kde bývalo Žerfovo znamení. Přestože černá spirálka zmizela, stále cítil její moc. Její tíži. Bylo to neviditelné břemeno a on se bál, že ho bude nosit do konce života.

„Vidíš něco zajímavého?“ zeptal se hlas za ním.

S úsměvem se otočil. Abeke se pohybovala hbitě a tiše, i když měla leopardici Urazu v pasivním stavu na své paži. Zatnul předloktí a sledoval, jak se mu pod tetováním Brigana zavlnily svaly. Strašně nerad nechával velkého vlka tak dlouho v klidovém stavu, ale jejich nynější úkol vyžadoval nenápadnost, nikoli sílu.

Znovu vyhlédl z okna a upřel zrak do dálky. „Mohla by to být iluze, ale myslím, že na obzoru vidím zemi.“

„Zrovna jsem mluvila s kapitánem,“ řekla. „Brzy doplujeme k pevnině.“

Conor se zazubil. Eura. Zelená pole. Světle modrá obloha a chladný větřík ve tváři. „Myslíš, že budu moct navštívit svoji rodinu?“ zeptal se. Ačkoli je viděl nedávno, s rodiči a bratry trávil čas vždycky nesmírně rád. Ani mu nevadilo vstávat brzy ráno a starat se o ovce. Díky času strávenému se svou rodinou si připomínal, že Zelenopláštníkem je proto, aby bránil nejen Erdas, ale i své nejbližší.

„Mohli byste ochutnat pravé eurské jídlo,“ pokračoval. „Pastýřský koláč a všechno.“

Abeke se zamračila, což mu jako odpověď víc než stačilo. Předtím v Amayi se Rolan vydal navštívit svou matku, kvůli čemuž je Přísežníci málem chytili. Kdyby nebylo Ctirada, pravděpodobně by jim neuprchli.

Abeke v jeho tváři nejspíš něco zahlédla, snad obavy o vlastní rodinu, protože najednou se usmála a řekla: „Třeba se všude v Erdasu neví, že Přísežníci na nás vypsali odměny. Pokud to tak je a čas nám to dovolí, určitě budeš moct svou rodinu navštívit. A bylo by fajn dát si zase jednou normální jídlo.“ Obrátila se směrem ke kamarádům, kteří dosud spali. „Měli bychom vzbudit ostatní.“

„Rolana budíš ty,“ řekl Conor a ukázal na jednu z pryčen naproti. „Když se dost nevyspí, je vždycky podrážděný.“

Conor začal budit Ctirada s Ankou, zatímco Abeke přešla na druhou stranu kajuty. Ctirad ležel na posteli stočený do klubíčka a přes tělo měl přehozený svůj červený plášť. Conor si nebyl jistý, ale domníval se, že Ctirad ve spánku vrní.

„Vstávej, Ctirade,“ řekl Conor a lehce do něj šťouchl.

Červenopláštník zívl, protáhl se a za bílou kočičí maskou zamrkaly jeho zlaté oči. Pokusil se vstát, ale loď se trochu naklonila a on ztratil rovnováhu. Pomalu klesl zpět na matraci. „Měl jsi mě vzbudit, až doplujeme k pevnině.“

Conor zakroutil hlavou. Ctirad od svého bývalého spirituálního zvířete převzal kromě síly a vylepšených reflexů také záporný vztah k vodě – a černý ocas, jenž se v rámci možností snažil utajit. Conor uvažoval, jaké další vlastnosti Ctirad od černé pumy převzal. Doufal, že nezačne línat nebo vykašlávat koule chlupů.

Vedle Ctirada se na druhé pryčně zavrtěla Anka. Conor aspoň předpokládal, že je to Anka. Díky svým chameleonským schopnostem dokázala splynout s ošoupanou modrou přikrývkou, takže byla na pohled téměř neviditelná. Když se posadila, její pleť se přebarvila z bledě modré na teple hnědou, která ladila s prkny na stěnách kajuty.

Mej-lin s Rolanem naproti zazívali. Mej-lin vyskočila z postele, kdežto Rolan na sousedním lůžku zůstal, přitáhl si kolem sebe tlustý hnědý plášť a pevně zavřel oči. V Amayi se plášť zdál být příliš teplý, ale až budou cestovat Eurou, přijde mu vhod. Conor věděl, jak chladné tam někdy bývají noci, a uvažoval, jestli se neukvapili, když své spolehlivé zelené pláště odložili u cesty v Amayi.

„Se Ctiradem většinou nepeču, ale teď docela souhlasím,“ řekl Rolan. „Co nás takhle vzbudit, až tam budeme?“

Mej-lin se ohnula a bouchla Rolana do ucha. „Ty nechceš snídani?“

Rolan zasténal. „Solený platýs a okoralé suchary. Desátý den to samé.“ Předstíraně se usmál. „Mňam.“

Mej-lin ho znovu praštila do ucha. „Jedl jsi horší věci. Pamatuješ si na to jídlo z tuleního tuku v ardujské osadě?“

„Ani mi to nepřipomínej,“ řekl a mnul si ucho. „Tu rybu beru.“

„Jedno po druhém,“ řekla Anka a vstala z postele. Pleť měla průhlednou a rozmazanou. „Ctirade, teď by se hodilo, abys nám podrobně řekl vše, co víš o dalším daru.“

Ctirad se s rukama za hlavou opřel zády o stěnu. Zdálo se, že se ve svém postavení vyžívá – nejspíš se chtěl cítit důležitější. Conor v jeho zájmu doufal, že opravdu ví, kde další dar je. Pokud ne, Mej-lin byla náchylná hodit ho přes palubu.

Ctirad pohlédl na Conora. „Pamatuješ si na příběhy o velkém eurském válečníkovi a jeho černé pumě?“ zeptal se ho.

Conor přikývl. „Trochu. Povídalo se, že ta puma je veliká jako Tellun.“

„Ne, ještě větší,“ řekl Ctirad. „Její dunivý řev zněl jako tisíc vybuchujících sopek. Srst té pumy byla černá jako půlnoc při zatmění měsíce a svými diamantovými drápy a zuby dokázala rozdrtit i ten nejtvrdší kámen.“

„Vsadím se, že překonat brnění slavného amayského korovce by nedokázala,“ zabručel Rolan.

Mej-lin, která teď seděla na posteli vedle Rolana, ho strčila loktem do boku. „Mlč.“

„Také se vyprávělo o válečníkovi s mocným mečem,“ pokračoval Ctirad. „Ten meč měl v jílci vsazený žlutý drahokam, který ladil s očima černé pumy. A čepel byla údajně stejně ostrá jako její drápy.“ Ctirad se odmlčel. „Tak se mu taky říkalo: Dráp šelmy.“

„Víš, kde je?“ zeptala se Abeke.

Zakroutil hlavou. „V našem sídle v Trunswicku jsme mívali jeho repliku. Používal jsem ji během války – teda, dokud se nezlomila. Hlavně že byla ukovaná z nejkvalitnější oceli v Trunswicku. Každopádně ten meč sice nebyl pravý, ale můj otec v našem sídle přechovával všemožné záznamy a vyprávění místních legend. Byla to taková jeho posedlost. Pokud máme zjistit, kde se nachází skutečný Dráp šelmy, měli bychom začít v jeho knihovně.“

Conor si vzpomněl, že repliku toho meče spatřil jenom jednou, a to když pracoval jako Ctiradův sluha. Ctirad byl tehdy rozmazlený Devin Trunswick a Conor syn prostého pastýře. Časy se hodně změnily.

„Žádná další vodítka nemáme. Vypadá to, že bychom měli vyrazit do Trunswicku,“ řekla Mej-lin. Vstala z postele a začala točit s bojovou holí. „Doufejme, že najdeme záznamy, které nás dovedou k tomu pravému meči.“

Conor se zářivě usmíval a ani se to nepokoušel skrývat. Trunswick! Třeba se mu nakonec přece jen podaří navštívit svou rodinu. Žili kousek od města, sotva den cesty.

„Budeme potřebovat víc zásob,“ konstatovala Abeke. „Počasí nebude tak přívětivé jako v Amayi.“

„Cestou do Trunswicku natrefíme na spoustu míst, kde se dá nakoupit,“ řekl Ctirad. „Seženu pro nás, co bude třeba. Peněz mám myslím dost.“

„Ano a za to ti děkuju,“ řekla Anka. „Po tolika dnech na cestě bylo příjemné vyspat se v normální posteli.“

„Mně neděkuj,“ odvětil. „Poděkuj Červenopláštníkům. Šejn nám zanechal celé jmění, když… ty víš…“

Conor byl rád, že to Ctirad nedořekl. Abeke se otočila čelem ke zdi, zády k nim. Šejn, bývalý vůdce Červenopláštníků, zemřel v boji proti Žerfovi. Abeke o něm moc nemluvila, ale hodně jí na něm záleželo, i když jejich vztah byl složitý.

„Budeme toho potřebovat mnohem víc, ne jenom oblečení,“ řekla Anka. „Jídlo, zbraně, zásoby.“ Opřela se o dveře a splynula s popraskaným starým dřevem. „Než se vydáme do Trunswicku, měli bychom si nejdřív nabrat všechny potřebné věci v hlavním sídle Červenopláštníků. Říkal jsi, že je to nedaleko, ne?“

Ctirad si zatahal za límec. „Nemyslím si, že je to dobrý nápad,“ odpověděl.

„Souhlasím,“ řekla Abeke. „Další dar musíme najít, co nejrychleji to půjde. Čím déle budeme čekat, tím nebezpečnější to bude pro nás i pro zbytek Zelenopláštníků.“

Rolan si odkašlal. „Hele, já nejsem velký fanda Červenopláštníků – nic ve zlém, Ctirade – ale možná má Anka pravdu. Bylo by fajn dostat se k nějakému slušnému jídlu – aspoň k něčemu lepšímu, než je platýs. A pořádně vybavit Abeke šípy.“ Letmo pohlédl na Mej-lin, která nepřestávala točit bojovou holí. „A Mej-lin sehnat něco s čepelí.“

Když Rolan pro jejich skupinku vyjednával plavbu, v rámci dohody musel přihodit Mej-linin meč. V Amayi ho vzala jednomu Přísežníkovi a chlubila se, že ho použije na Wikama Spravedlivého, až se znovu střetnou. Přestože Mej-lin dokázala s přehledem vyhrát nad nejlepšími bojovníky úplně beze zbraní, Conorovi a ostatním se vždy spalo lépe, pokud byla dobře ozbrojená – obzvláště když čelili celé armádě Přísežníků.

Mej-lin přestala točit svou holí a trochu neochotně řekla: „Červenopláštníci jsou skvělí válečníci. A nás je proti všem Přísežníkům jenom šest.“

Ctirad vstal a došel do středu místnosti. „Červenopláštníci neodrazili všechny ty Přísežníky v Amayi proto, abychom se jim objevili u dveří,“ řekl. „Všichni víme, že nás sledují. To poslední, co chci, je dovést Přísežníky k Červenopláštníkům. Pokud selžeme my, Červenopláštníci musí být připravení bránit Erdas za nás.“

„Páni! Tady na chvilku přibrzdi, kamaráde,“ ozval se Rolan. „Já chci pomoc od Červenopláštníků dočasně. Erdas nepotřebuje jejich pomoc nastálo. Proto tady jsou Zelenopláštníci.“

„Myslíš Zelenopláštníci momentálně zamčení na Zeleném hradě?“ zeptal se Ctirad. „Zelenopláštníci uvěznění v citadele?“

„Dost,“ řekla Abeke. „Máme přece být tmel, co spojuje. Musíme držet při sobě, ne se hádat.“ Obrátila se na Conora. „Ty jsi nic neřekl. Co myslíš? Měl by nás Ctirad dovést na základnu Červenopláštníků?“

Conorovi chviličku trvalo, než mu došlo, že Abeke mluví na něj. Byl ponořený do rozhovoru a naslouchal, jak se spolu jeho přátelé přou. Pokud se jim nepovede Zelenopláštníky zachránit, brzy by se mohli ocitnout v bitvě, kde budou stát jeden proti druhému, každý na straně svého národa. Conor proti Abeke. Eura proti Niloji. Národ proti národu. Tohle by Erdas rozhodně zničilo.

„Jak daleko je hlavní sídlo Červenopláštníků?“ zeptal se.

„Aspoň týden cesty,“ odpověděl Ctirad. „A to kdybychom cestovali přes den. Plížit se v noci by trvalo daleko déle.“

Conor si mnul paži. Přál si, aby byl Brigan po jeho boku. Když měl vedle sebe svého vlka, cítil se vždy klidnější. Stačilo mu hladit ho po jeho šedobílé srsti a hned mu bylo lehčeji. „Nemůžeme si dovolit ztratit tolik času,“ řekl. „Myslím, že bychom měli vyrazit rovnou do Trunswicku. Ale pokud tam nic nenajdeme, zavede nás Ctirad do hlavního sídla Červenopláštníků. Tam bychom se přeskupili a vymysleli nový plán.“

Všichni pomalu přikývli. Tmel držící je při sobě stále fungoval, aspoň prozatím.

„Dost povídání,“ řekl Rolan a tleskl rukama. „Kdo si dá trochu okoralých sucharů?“

Po snídani, jež bohužel sestávala více z rybích šupin než z masa, vyšel Conor na palubu, kde uskakoval členům posádky, kteří připravovali plavidlo na přistání. Na moře se snesla mlha, obstoupila loď a zpomalila ji. Conor už zemi neviděl, ale věděl, že tam je.

Za sebou uslyšel zaskřípat prkna paluby. Otočil se a uviděl Ctirada, jak pomalu jde směrem k němu.

„Na poloviční kočku moc tichý nejsi,“ poznamenal Conor. „Měl by ses přiučit u Abeke.“

Pár námořníků prošlo kolem Ctirada s očima upřenýma do země a chlapec si odfrkl. Posádka mu nedůvěřovala už od chvíle, kdy vypluli z přístavu – kvůli svým očím a masce vyčníval víc než ostatní. Ctirad se přetvařoval dobře, ale Conor věděl, že ho to šeptání a odsuzující pohledy štvou. Strávil s ním dost času na to, aby rozpoznal, že se Ctiradovi něco zajídá.

Loď sebou znovu trhla. Ctirad se opřel o zábradlí, stiskl jej a zaryl drápy do rozpraskaného dřeva. „Jsme blízko,“ řekl. „Cítím zemi i přes všechnu tu slanou vodu.“ Vrhl letmý pohled na Conora. „Poslyš, chtěl jsem ti poděkovat, že jsi mě tam v naší kajutě podpořil.“

Přísně vzato Conor nikoho nepodpořil. Jenom se chtěl co nejrychleji dostat do Trunswicku.

„Abeke při jídle zmínila, že jsi před tím setkáním v citadele pobyl doma s rodinou,“ řekl Ctirad. „Podíval ses, ehm, i do města?“

Conor zavrtěl hlavou. „Ne, většinou jsem zůstával poblíž domu. Chodit do Trunswicku mi nepřipadalo chytré.“ Přestože byl Žerf poražen, obyvatelstvo lidem v uniformě stále nedůvěřovalo, obzvlášť Zelenopláštníkům. Pro mnoho Euranů byli Zelenopláštníci to samé jako Dobyvatelé, jen silnější.

„Nejspíš bys měl něco vědět,“ začal Ctirad. „Já… no… Já tak nějak nevím, kde jsou ty záznamy, které nás dovedou k Drápu šelmy.“

„Cože?“

„No, víš, v našem sídle hořelo. Byla to jediná možnost, jak ochránit Dawsona.“ Ctirad zatřásl hlavou. „Těžko se to vysvětluje. Měl jsem fakt špatný den.“

Conor nemohl uvěřit svým uším. „Takže ty záznamy budeme hledat kde?“ zeptal se.

„Než můj otec odešel z města, tak knihovnu asi zachránil. Doufám. Ten požár nebyl tak strašný. Podle toho, co jsem viděl naposled, zachvátil jenom vršek hradu. A možná západní křídlo. A místnosti služebnictva.“

„Čím víc o tom mluvíš, tím hůř to zní.“ Conor vyrazil pryč. „Musím říct ostatním –“

„Ne! Počkej.“ Ctirad před něj skočil a zamrkal svýma kočičíma očima. „Prosím, neříkej jim to. Chci, aby mi věřili.“

„Důvěru lidí si nezískáš tak, že jim budeš lhát.“

„Já vím, jenom…“ zavrtěl hlavou. „Jenom chci být důležitý. Chci být…“

„Hrdina?“

Přikývl. „Chci být hrdina jako vy.“ Povzdechl si. „Ty záznamy tam někde jsou. Určitě.“

Conor na Ctirada dlouhou chvíli upřeně hleděl. Kéž by mohl vidět chlapci do tváře. Jeho maska zakrývala příliš mnoho. Konečně přikývl. „Dobře. Zatím to zůstane mezi námi.“ Pohlédl zpět do mlhy. „Jenom doufám, že s těmi záznamy máš pravdu. Závisí na tom celý Erdas.“

3.

Venkov

Když Mej-lin s ostatními opouštěli loď, temnou oblohu osvětloval měsíc v úplňku. Jakmile se dostali dostatečně daleko od mola, Abeke s Conorem vypustili svá spirituální zvířata. Brigan se vyválel ve vysoké trávě, dosud vlhké od mlhy, a potom zakňučel jako štěně, které si hraje s kostí. Conor mu nejdřív vynadal, ale pak si klekl na zem a začal se s ním prát. Chytil vlka kolem krku, jako kdyby byl hračka, a ne Velký strážce.

Uraza opatrně zahrabala tlapou v trávě, pak začichala ve vzduchu. Zdvihla uši, přimhouřila oči s fialovými duhovkami a vzadu na krku se jí zježila srst.

„Taky to cítím,“ řekla Abeke a vytáhla z toulce šíp. „Za chvilku jsme zpátky,“ špitla k ostatním. „Jdeme chytit naše další jídlo.“

Když zmizely, Rolan se podíval na oblohu a sledoval Essix, jak krouží vzduchem. Konečně mu slétla na rameno a uvelebila se na těžkém hnědém plášti. Sokolice se na rozdíl od ostatních zvířat chtěla pohybovat volně a na loď se vracela, jen pokud si potřebovala odpočinout. Rolan vytáhl kus sušené ryby a nabídl jí ho. Essix kousíček uzobla a zaskřehotala. Roztáhla hnědozlatá křídla a vzlétla – povadlý kousek masa nechala v Rolanově ruce.

„Vidíte? Ani Essix ty ryby už nechce,“ zabručel. Kousl si, zamračil se a pak jídlo vyplivl.

„Vypustíš Dží?“ zeptala se Anka Mej-lin. Anka se skrývala, takže Mej-lin vedle sebe zahlédla sotva postřehnutelný pohyb. Zelenopláštnice splývala s okolím a zrovna teď byla temná jako noční obloha.

„Neměli bychom se zdržovat,“ řekla Mej-lin. „Vypustím ji, jakmile se utáboříme.“

Anka jí položila ruku na rameno. „To je v pořádku. Myslím, že několik minut si dovolit můžeme, jestli ji chceš vidět.“

Mej-lin se usmála. Vidět Dží by bylo fajn, i když jen na chvilku. Vyšlehl oslnivý záblesk a najednou před ní stála Dží – kopec černé a bílé. Mej-lin rukama prohrábla její plyšovou srst. Dží byla hezky teplá, takže by se k ní Mej-lin nejradši přitulila. Panda dívku rozpustile olízla, čímž ji rozesmála.

„Ano, taky se mi stýskalo.“ Objala zvíře. „Čeká nás dlouhá štreka. Ale neboj. Nebudu tě nutit celou cestu šlapat.“

Tím si Mej-lin od pandy vysloužila další olíznutí.

„Na cestu máme jenom pár hodin a pak budeme muset zastavit,“ řekla Mej-lin Ance. „Myslíš, že by se dalo nějak udělat, abychom cestovali i přes den?“

„To by bylo příliš riskantní,“ řekla. „Moje schopnosti nás skrýt dokážou, ale ne pokud jsme v neustálém pohybu. A rozhodně ne v tak otevřené krajině, jako je tahle.“

„Tak to abychom radši vyrazili,“ odvětila Mej-lin. „Všichni připravení?“

Conor se zvedl a posadil se. Z blonďatých vlasů mu trčelo několik stébel trávy. „Kde je Abeke? Nešla sehnat nějaké –?“

„Už jsem tady,“ hlásila Abeke a zvedla v ruce zajíce. Následovala ji Uraza s druhým bílým ušákem v čelistech. „Doufejme, že po cestě budeme moct ulovit další,“ řekla. „Bylo by lepší vyhnout se všem větším usedlostem, dokud to půjde.“

„Nakonec budeme muset zastavit,“ soudil Conor. „Čím blíž budeme k Trunswicku, tím chladnější nás čekají noci.“ Kývl směrem k Rolanovi. „Teda jestli se s námi Rolan nepodělí o svůj plášť.“

Zdálo se, že Rolan se začervenal. Utáhl si kolem sebe teplý hnědý plášť a řekl: „Hej, máš svůj vlastní, vlčáku.“

Mej-lin obrátila oči v sloup. „Jdeme.“ Ještě naposled poplácala Dží a pak ji přivolala zpět do klidového stavu. „Ctirade, tohle je tvůj světadíl,“ řekla Červenopláštníkovi. „Veď nás.“

Několik dalších nocí cestovali prašnými polními cestami nebo klikatými pěšinami a přes den spali. Jídlo dokázali zajistit Abeke s Conorem, ale jak naznačil Conor – strava nebyla jejich hlavním problémem. Přes den je sužovala zima a v noci ještě víc. Rolan, který nyní nesl větší z jejich dvou batohů, nakonec ostatním svůj plášť přenechal, když se střídali ve spaní. Na krajinu se již začaly sypat první sněhové přeháňky. Brzy se museli někde zastavit, aby nakoupili teplejší oblečení.

Avšak kromě sněhu narazili i na jiné věci. Mej-lin si všímala vyrabovaných vesnických domků, polorozpadlých dřevěných plotů podél cest a zbytků spálených mostů přes potoky. Kdysi domácí ovce a prasata nyní zdivočely a nikde poblíž se nenacházel pastýř nebo farmář, který by na ně dohlížel.

„Co se tady podle tebe stalo?“ zeptala se Anka o pár dní později, když se zastavili u dalšího opuštěného rozpadajícího se domu. „Jsou tohle všechno následky druhé Požíračovy války? Myslela jsem, že touhle dobou už by obnova mohla být dokončená.“

„Půjdu napřed na výzvědy,“ řekl Conor. „Možná se mi podaří najít nějaké jídlo. Nebo nějaké místo na přespání.“ Brigan se přitulil k ruce svého lidského společníka a pak vyrazil po cestě. Conor se sekerou pevně v rukou běžel za ním.

Mej-lin si opřela bojovou hůl o polorozpadlou zeď oddělující dům od cesty. „Tohle není práce Dobyvatelů,“ řekla Ance. „Udělali to Zelenopláštníci, když je ovládal Zeríf s Žerfem.“

„Slyšela jsem jen o bojích v Niloji a Stetriolu,“ namítla Anka.

„Byli všude,“ odpověděla Mej-lin. „Žerf chtěl ovládat všechno a všechny. A jakmile získal kontrolu nad Zelenopláštníky, mohl používat dokonalou armádu vycvičených mocných válečníků, kteří ho poslouchají na slovo. Byli jsme navíc hrdiny druhé Požíračovy války, takže všechny brány jsme měli předem otevřené.“

„Zelenopláštníci za tohle nemohou,“ vložila se do toho Abeke podrážděně. „Nic z toho by se nestalo, kdyby nebylo Zerífa a Žerfa. Jedině oni nesou vinu za všechnu tuhle zkázu.“ Pohlédla na Conora běžícího vpředu.

„Já vím,“ řekla Mej-lin a zachovala si klidný tón. „Neobviňuju ho.“

Abeke vzdychla a napětí v ní povolilo. „Omlouvám se. Vím, že chápeš, jak to bylo.“ Znovu pohlédla na cestu. „Najdu Conora. Vy nás dohoňte, až budete moct.“

„Neměli bychom jít za nimi?“ zeptal se Rolan, jakmile Abeke s Urazou zmizely za kopcem.

„Ne, nech jim chvilku,“ řekla Mej-lin. Kývla směrem ke Ctiradovi, který ležel na trávě. „Myslím, že Ctiradovi pár minut odpočinku navíc nebude vadit.“

Mej-lin se trochu napila z čutory a podala ji Ance. Jakmile Zelenopláštnice polní láhev uchopila, její barva se přeměnila v šedou, takže ladila s kameny, u nichž seděli. „Ale pokud se nepletu, tak když útočil Zeríf, Conor v Zeleném hradě ani nebyl,“ řekla Anka.

Mej-lin přikývla. Oni dva se tehdy nacházeli hluboko v podzemí Sadre, kde Conor Žerfovi nakonec podlehl. Na vlastní oči viděla, jak zlým a nesnášenlivým se stal. „Nezáleží na tom, kde byl,“ řekla Mej-lin. „Pořád si to vyčítá, ale nebyla to jeho chyba. Časem si to uvědomí.“

„Jak si můžeš být tak jistá?“ zeptala se Anka.

Mej-lin nevěděla, jak odpovědět, a tak místo toho začala znovu rovnat věci v batohu. Podle Ctirada se blížili k vesnici, takže se jim naskytla vzácná příležitost dopřát si trochu civilizace. Potřebovali nakoupit nějaké nezbytnosti – hlavně oblečení. A jídlo. A možná jednu nebo dvě zbraně.

Mej-lin se postavila a nasadila si batoh. „Rolane, chceš vzbudit Ctirada?“

„Spíš Spirada,“ odpověděl Rolan. „Nechápu, jak v takové chvíli dokáže usnout?“

Rolan došel k Červenopláštníkovi, který teď chrápal. Mej-lin ze země zvedla uvolněný valoun a vrátila ho do kamenné zdi. Dží dokázala vyléčit spoustu věcí, ale tohle její schopnosti bohužel spravit nedokázaly. „Obyvatelé Eury obnovu nakonec dokončí,“ pronesla. „Jakmile najdeme ostatní tři dary, třeba jim s tím my Zelenopláštníci dokážeme pomoct.“

„Ty chceš stavět tyhle domy a ploty?“ zeptala se Anka. „Připadá mi, že to k tobě nesedí. Připadá mi to… pod tvoji úroveň.“

„Proč? Protože jsem válečnice?“ pokrčila Mej-lin rameny. „Po válce jsem nějaký čas pomáhala při obnově v Čungu. Je to důležitá práce. Možná dokonce důležitější než pokaždé vyhledávat boj.“ Letmo pohlédla na svou bojovou hůl. „Umím dobře bojovat, ale to ještě neznamená, že to chci dělat pořád. A pokud sis nevšimla, pojí mě pouto s Dží, což je léčitelka, ne bojovnice. Dží mi pomohla uvědomit si, že v životě jde o víc než sahat po zbrani pokaždé, když se objeví nová hrozba.“ Mej-lin sledovala, jak se Rolan s pramalým úspěchem snaží probudit Ctirada. Chlapec ho začal ospale odstrkovat.

„Takže co budeš dělat, až tohle skončí?“ Mej-lin chviličku trvalo, než jí došlo, že Anka už vedle ní nesedí, ale stojí. „Odejdeš od Zelenopláštníků?“

„Ani náhodou,“ řekla. „Vždycky budu Zelenopláštnice.“ Pozorovala, jak se Rolan pokouší vytáhnout Ctirada na nohy za jeho plášť. „A já skončit nemůžu. Rolan by byl beze mě ztracený.“

„Ano, vidím, že ti na něm hodně záleží,“ odpověděla Anka.

„Jo, je v pohodě.“ V tu chvíli by Mej-lin nejraději využila schopností jejího chameleona. Doufala, že Zelenopláštnice si ve tmě nevšimla, jak jí zčervenaly tváře.

„Ne každý Zelenopláštník umí být užitečný na bojišti,“ řekla Anka. „Já bych v opravdové bitvě nevydržela ani pět minut.“

„I ti nejlepší válečníci se z bitvy občas nevrátí,“ podotkla Mej-lin. „Tak to prostě ve válce chodí.“

Poté zase zmlkla, jelikož si vybavila smrt čungského císaře. Pořád si dokázala přesně vzpomenout na to, jak kolem ní prolétla vrčící hyena. Pořád viděla císaře, jak zavrávoral, tiskl si hrdlo a zhroutil se. Pak se obraz proměnil a ona sledovala svého otce, generála Tchenga, jak umírá na bojišti během druhé Požíračovy války. S císařem padli podobně. Oba zemřeli v tichosti jako praví čungští válečníci.

„Mej-lin? Jsi v pořádku?“ otázala se Anka. „Zničehonic jsi ztichla.“

„To nic…“ pohlédla na Anku a přála si, aby mohla vidět její tvář. Vážila si svých přátel, ale těšilo ji také to, že s nimi cestuje někdo další z Čungu. A navíc žena.

„Jestli ti nevadí, že se ptám,“ načala Mej-lin. „Co na to řekl tvůj otec, když ses rozhodla přidat se k Zelenopláštníkům?“

„Nevěděl to,“ odpověděla Anka. „Zemřel v bitvě během války jako generál Tcheng.“

Mej-lin doufala, že na sobě nedala znát, jak ji to šokovalo. Nepověděla Ance, že generál Tcheng je její otec. Stále jí připadalo divné mluvit o něm nahlas. V minulém čase.

„K Zelenopláštníkům jsem nastoupila před několika měsíci,“ pokračovala Anka. „Po tom všem, co Zelenopláštníci pro Erdas a pro Čung udělali, jsem to pokládala za nejlepší způsob, jak pomoct.“ Kysele se na Mej-lin usmála. „Navíc se nedá říct, že bych se mohla přidat k čungské armádě, že?“

„Až se utáboříme, naučím tě další bojové techniky,“ řekla Mej-lin.

„To by bylo fajn, i když nevím, jak moc by se v bitvě uplatnil Touí.“

„Pokud jde o Dží, taky jsem o tom takhle přemýšlela,“ řekla Mej-lin. „Překvapilo by tě, jaké různé druhy síly od svých společníků v boji čerpáme.“ Za chvilku dodala: „Jak dlouho víš, že generál Tcheng je můj otec?“

„Vždycky jsem to věděla. V Čungu jsi hrdina zrovna jako generál Tcheng.“ Anka se odmlčela a hned nato se Mej-lin před očima trochu zablesklo. Ančina skutečná podoba se pomalu vyjevila, jako když se po prázdné stránce rozlévá inkoust. Mej-lin došlo, že ten záblesk způsobilo přivolání Touího, Ančina chameleona, do klidového stavu.

„Jen abys věděla, když jsme se doslechli o osudu generála Tchenga, každý v mé vesnici plakal.“ Anka jí věnovala mírný soucitný úsměv. „Celý národ truchlil. Byl to skutečný ochránce Čungu.“

Mej-lin se odvrátila, aby jí Anka neviděla do obličeje. Jojo, pomyslela si. Pro schopnosti toho chameleona bych zrovna teď zabíjela.

4.

Trh

„Proč nemůžu jít já?“ naléhal Ctirad s překříženýma rukama na prsou a odmítal ustoupit Rolanovi s Ankou. Jak mluvil, z úst mu vycházely bílé obláčky páry. Jeho červený plášť se za ním vlnil a Rolan věděl, že v něm Ctirad vypadá nebezpečnější, než ve skutečnosti je.

„Vážně? Myslíš si, že ta bílá maska nebude přitahovat pozornost?“ otázal se Rolan. „Nemáme vyčnívat z davu. Máme zapadnout.“ Podle Ctirada s Conorem je od Trunswicku dělilo pět dní cesty. Ačkoli to bylo nepravděpodobné, mohlo se stát, že lidé z vesnice Conora se Ctiradem poznají, což by ohrozilo jejich úkol.

„Pamatuješ, jak jste se s Conorem posledně pokoušeli proklouznout do města?“ řekl Ctirad a nevzdával se. Jeho slova je kousala stejně jako mrazivý ranní vzduch. „Nebýt mě, zajali by vás.“

„Ctirade, hrdinové se nemají vytahovat,“ poznamenala Mej-lin. „A neboj – já tam budu a postavím Rolana do latě.“

„Hmm, děkuju za projevenou důvěru,“ řekl Rolan a Mej-lin se na něj zakřenila. Pak ukázal bradou směrem ke Conorovi. „Proč nemůžeš být víc jako Conor, Ctirade? Ten si nestěžuje kvůli tomu, že zůstává v táboře.“ Kousek dál Conor zadupával zbylé žhnoucí uhlíky z jejich ohně. Uvařili si na něm hada, kterého včera v noci chytil Brigan. Ctirad si kousl jen jednou a pak to tuhé libové maso vyplivl. Na Rolana tudíž zbylo víc. Jasně, Rolan si rád dělal srandičky z jídla, které jedli na cestách, ale bylo téměř vždycky lepší než to, které musel hledat v popelnicích na ulicích Concorby.

Co se stane, jestli Zelenopláštníci skončí? uvažoval. Věděl, že ke svému starému životu sirotka by se vracet nemusel, ale stejně se bál. Přinutila by ho ministerská předsedkyně bojovat za Amayu? Přinutila by ho bojovat proti jeho přátelům?

Proti Mej-lin?

Vzpomněl si na svůj plášť. Ležel ukrytý v jednom z batohů vedle Conora. Tajně ho tam schoval před několika dny, když ostatní spali. Byl ze čtyř hrdinů poslední, kdo složil zelenopláštnický slib. Teď si nedovedl představit, že by byl něčím jiným než Zelenopláštníkem. A nedokázal si představit, že by se vzdal Tárikova pláště.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Spirit Animals: Soumrak strážců – Dráp šelmy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.