Žárlivka

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Lenka Pastorčáková

Žárlivka – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Praha 2019

Příběh v této knize je fiktivní. Jména, postavy, události i zápletky jsou výtvorem autorčiny představivosti. Jakáksoli podobnost se skutečnými osobami, živými či mrtvými (vyjma zmínek o několika skutečných umělcích), nebo událostmi je čistě náhodná.

© Lenka Pastorčáková, 2019

v zastoupení literární agentury MÁM TALENT, s. r. o.

Cover photography © chainarong06, Stas Ponomarencko / Shutterstock.com

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2019

ISBN tištěné verze 978-80-267-1462-0

ISBN e-knihy 978-80-267-1512-2 (1. zveřejnění, 2019)

Věnováno

Dědečkovi T.,

který se mě při každém setkání ptával,

kdy už konečně dopíšu tu knížku.

Rodičům,

kteří mě nikdy nezklamali. Díky za to, s jakou trpělivostí jste snášeli moje neurózy, našlapovali kolem mě po špičkách a neposadili mě na vlak,

když jsem se – majíc špunty narvané hluboko v uších – dožadovala bezpodmínečného klidu na psaní.

Partnerům chorobných žárlivců,

kteří dobrovolně procházejí peklem,

i když by z něj mohli odejít.

Žárlivcům,

protože pro ně není úniku. Peklo jsou oni, peklo je v nich…

Pokud žijete s chorobným žárlivcem,

všechno, co řeknete, bude použito proti vám.

Žárlivka

Jmenuji se Renáta a jsem chorobná žárlivka. Přesně tak by zněla má první věta na skupinové terapii v psychiatrické léčebně. Psychology už jsem ze seznamu potenciálních zachránců mého duševního zdraví vyškrtla. Dávno. Jeden z nich, prý renomovaný – tedy asi uznávaný, kdysi v televizní talkshow vysvětloval, že prvním krokem k úspěchu v případě psychicky narušeného člověka je umět si svou narušenost přiznat. Sdělit to klidně celému světu a čím hlasitěji, tím lépe. Tak jsem to řekla. Říkám to, kudy chodím, varuji ostatní sama před sebou, vysvětluji. A výsledek? Kdybys byla opravdu psychicky nemocná, tak by sis to nedokázala přiznat. Takové odpovědi se mi dostává. Kdybych prý měla opravdu problém, nedokázala bych o něm tak otevřeně mluvit. Tak co má tedy člověk jako já dělat?

K jednomu psychologovi jsem se dokonce ve svém zoufalství osobně objednala. Měl na mě čas až za čtrnáct dnů. Představte si čtrnáct dnů těšení se na spásu. Na vlídná slova špičkového odborníka, lékařské kapacity, která z vaší hlavy konečně vypoklonkuje obsese, ty nesmrtelné mrchy, které vám zaživa ožírají mozek. Čtrnáct dnů naděje, že pak už konečně začnete normálně žít. Věřte, že nezačnete.

„Vy že chorobně žárlíte? Není možná,“ sdělil mi pan Kapacita, sotva jsem překročila práh ordinace, a zkoumavě si posunul brýle ke špičce nosu. Nakreslila jsem dva stromečky a dvě lidské postavičky, v obrazcích míhajících se mi v rychlém sledu před očima neidentifikovala ani jeden penis a pan Kapacita měl po hodince se mnou brýle téměř na bradě. Nakonec na základě dalších písemných testů konstatoval, že si asi cosi podivného v sobě nesu z dětství, a spokojeně pohlédl směrem ke knihovně, ze které se zašklebil Freud. Účet – sedm set korun českých. Zašklebila jsem se taky, zaplatila a slušně poděkovala.

„Jsem chorobná žárlivka. Být se mnou je peklo,“ sděluji poctivě všem nápadníkům, a to nejpozději na druhém rande. Smějí se tomu, na rozdíl ode mě. Ujišťují mě, že to zvládnou. Prý přeháním.

„Být s tebou je peklo. Jsi chorobně žárlivá,“ sdělují mi rozhořčeně po třech měsících vztahu. Chápavě přikyvuji, výčitky ale necítím. Neslibovala jsem jim zlatého páva, ale vypelichaného vrabčáka. Nejpozději do roka by vrabčákovi nejraději zakroutili krkem. Přistřihnout křidýlka totiž nestačí.

Ano, varovat před vlastní chorobnou žárlivostí je jistě fér a chvályhodné. Jenže přijde den, kdy i poctivý vypelichaný vrabčák zatouží po teplém hnízdě s roztomilými ptáčátky. A tak jsem se jednou rozhodla o své pomyslné vypelichanosti pomlčet. Nelhala jsem, jen jsem mlčela. Rozhodla jsem se předstírat, že mám tělo pokryté zdravým lesklým peřím, a své svědomí kolébala tím, že onu vypelichanost stejně přece nikdo nikdy nechtěl vidět. Varovat, nebo nevarovat, jaký by v tom byl rozdíl? Zamilovala jsem se do muže, který mohl mít jakéhokoli zlatého páva, klidně celou chovnou stanici. Zamilovala jsem se do myšlenky, že s Ním to prostě zvládnu. Tentokrát už ano. Musím. Naučím se ignorovat všechny obsese, ty věčně hlodající červíčky, udusím je silou mysli. Stejně jako tisíce dalších lidí se stejnou nemocí jsem věřila tomu, že síla lásky mě vyléčí. Hloupost, bláhovost a naivita. Láska žárlivost neléčí, ale přiživuje. Kdybych tenkrát měla křišťálovou kouli a viděla, jakou katastrofu jednou způsobím, nechala bych si svá ošklivá brka. Kdybych tenkrát jen tušila, že ve jménu své sobecké, majetnické, pomatené lásky dokážu nenávratně ublížit zrovna Jemu (a nejen Jemu), a to psychicky i fyzicky, raději bych se nevdala. Raději bych se ho dobrovolně vzdala. Zase bych hodně hlasitě křičela do celého světa:

Jmenuji se Renáta a jsem chorobná žárlivka.

– – –

Moje babička říkávala, že život je jako malé dítě – nikdy nevíte, kdy se podělá. Byla moc slušná na to, aby použila příhodnější ekvivalent k vyměšování.

A tak sedím na terase mé oblíbené restaurace na Střeleckém ostrově, zatížená životem, kterému už to pořádně bublá v břiše, a sleduji všechny ty normální, spokojené lidi.

Proč musím zrovna já udržovat svět v rovnováze permanentní ztrápeností?

Zuřivě se houpu na houpačce s polštářky, v uších Čajkovského B moll v podání mého otce. Svého času, v čase mého dětství, patřil k nejúspěšnějším pianistům v zemi. Hrál a skládal, hudbu i texty. Můj virtuos. Nemilovala jsem ho. Jen milovat, to opravdové, čisté a nezištné dětské lásce nestačí. Mého otce jsem zbožňovala a hru na piano považovala za výsadu bohů. Nejspíš proto, že jsem žádného jiného pianistu neznala. Když táta hrál, vydržela jsem celé hodiny, hladu i žízni navzdory, nehybně sedět a sledovat jeho štíhlé snědé prsty ladně tančící po klávesách. Zbožňovala jsem ho tak silně a bolestně, jako by se od jeho přítomnosti odvíjel každý můj nádech. Když se odstěhoval do Paříže, beze mě, bylo mi šest a začala jsem se dusit. Diagnóza lékařů – astma. Moje diagnóza – konec dětství.

Dnes jsem ho zase viděla. Jeho odjezdy už tolik nebolí, vlastně teď paradoxně bolí víc jeho příjezdy. Dárečky, které nezalepí dávno polámané srdce, přiškrcená konverzace obezřetně kulhající kolem společné minulosti. Čím víc se usmívá, čím víc mě objímá, tím víc to bolí, protože nic z toho nezakryje fakt, že čas strávený s ním je pouze časem tiše odtikávajícím jeho návraty do Paříže. Do jeho domova, kam já už nepatřím.

Jako dnes. Zbyla po něm jen zapomenutá empétrojka. Čajkovského střídá jemné ťukání do kláves. Zpočátku téměř neznatelné, ale jak postupně graduje, mám pocit, že prostupuje celým mým tělem. Nádherná melodie mi bublá v srdci. Tajemně krásná. Neuvěřitelně dojemná. Táta mě učil, že v melodiích přetrvávají naše vzpomínky. Nevzpomínám si na žádnou, která by se pojila k této skladbě, nevzpomínám si dokonce ani, že bych tu melodii vůbec kdy slyšela, ale ty tóny vykrojené prsty mého otce… Jako by mě hladily, nadnášely mě na hladině blaha, možná snad přímo v mateřském lůně… Dokonalá harmonie.

A pak se to stane. Zazní její hlas. Hlas neznámé ženy, jemný jako peříčko dopadající na hedvábí. Nevinný jako bezbranný ptáček, anděl třepetající křídly z medu. Něco v tom hlase ale způsobí, že se mi stáhne hrdlo a zrychlí tep. Její hlas mi prorůstá kůží dovnitř, vlévá se do žil, koluje končetinami, pálí v útrobách, v mase, v kostech, v očích, tahá za řasy. Cítím vlastní pulz vibrovat až v konečcích prstů. Ten hlas mě současně přitahuje i děsí. Znepokojuje mě. Znervózňuje. Rozčiluje. Ne, přímo mě deptá. Bolí. Jako by mi někdo dával pod hlavu nejjemnější polštář naplněný tisíci drobnými špendlíky. Ultralehký hlas, který mě stahuje dolů a topí pod zrádnou hladinou blaha.*

* Píseň je zdarma ke stažení na www.zarlivka.cz, pod heslem: zarlivka_renata_song/180219.

Co se to jen děje? Chci ho vypnout, učinit tomu mučení přítrž, ale jako by mě paralyzoval. Cítím prudkou křeč v rukách, neovládám vlastní prsty. Ten hlas se mi zabodl pod nehty, které se každou chvíli zkroutí hrůzou. Ano, je to v tom hlase, musí to být v něm. Jako by zněl přímo vprostřed mého srdce, jen pro něj. Jako by mi chtěl sdělit nějaké dlouho skrývané tajemství. Zatížil mi hrudník – nemůžu se nadechnout. Ucpal mi krk – nemůžu polknout. Svaly i ústa mi brní, potím se. Ne, tohle rozhodně není astma. S vypětím všech sil neobratně vytrhnu sluchátka z uší. Cinknutí o stůl, otáčející se lidé, ticho. Zapřu se do sedadla a snažím se dýchat. To už se ke mně hrne poděšený číšník.

„Jste v pořádku, slečno?“

„Ano, vlastně moc ne, je mi zle, nemůžu dýchat. Můžete mi přinést trochu vody, prosím?“

„Jistě. Nechcete si na chvilku lehnout do kuchyně? Pojďte,“ tahá mě za loket.

„To snad nebude třeba, už je to lepší, to jen ta…,“ zarazím se. Jak taky vysvětlit, že za můj stav může obyčejná písnička? Hlas neznámé ženy? „Jen tu vodu, děkuju.“

Vrátí se ani ne za minutu. Mezitím se mi podařilo začít zase pravidelně dýchat. I ostatní potíže postupně odeznívají. Lidé už se zas věnují svým chytrým telefonům. Vyklopím do sebe celý obsah sklenice a studené sklo si přiložím na čelo.

Co to jen mělo znamenat? Opravdu mě paralyzoval hlas neznámé zpěvačky, nebo mé tělo jednoduše potřebovalo záminku, díky níž by se mohlo konečně zhroutit, protože k tomu, abychom se mohli odrazit, potřebujeme dopadnout až na dno? To ty dotírající myšlenky. Nenechají mě žít. Ničí mě. Vysávají. Už zase jsem zajatcem vlastního mozku. Přitom prý váží jen dvě procenta celkové hmotnosti lidského těla. Jak je tedy možné, že ta zanedbatelná dvě procenta jakési nechutné hmoty dokážou držet v šachu zbylých osmadevadesát procent? Jak je možné, že něco tak nicotného, jako tento nevzhledný zašmodrchanec, dokáže člověka tak trápit? Nenávidím vlastní mozek za jeho samozvanou hyperaktivitu. Nenávidím ho za to, s jakou vlezlou škodolibostí si se mnou ten ochmelka pohrává. Podle Hanse Christiana Andersena rozum slouží jen k tomu, aby bylo čím zraňovat srdce. Něco na tom bude.

Už druhý den nemůžu jíst, spát, kruhy pod očima měla zamaskovat vrstva make-upu, který právě zdolává rekord ve stékání po mé tváři, umaštěné vlasy schovávám pod baretem. Nemám sílu ráno vstát z postele, natož vynakládat energii na mytí vlasů. Chorobná žárlivost je ta nejkrutější pijavice. Nejnemilosrdnější energetický upír, který vás z běžného života uvede do stavu vegetace. Vidíte, slyšíte, ale nežijete. Jen trpíte. Pokud chorobně žárlíte, máte dvě možnosti – žít, nebo žárlit.

„Co tady blbneš s tou sklenkou?“ vyruší mě z rozjímání na houpačce zvučný hlas mojí nejlepší kamarádky. „No ty vypadáš, potěš pánbů.“ Mony, mé lepší a o dvanáct let moudřejší já. Energicky mě líbá na obě tváře, aniž by přitom přišla o miligram rtěnky. Jako vždy vtipná, jako vždy usměvavá.

Můžete mít jen jednu přítelkyni, ale pečlivě si ji vyberte. Tak nějak to napsala má oblíbená filozofka Muriel Barberyová. Mám vlastní verzi: Můžete mít desítky kamarádek, ale pokud mezi nimi nenajdete jednu opravdovou přítelkyni, nepoznáte cenu přátelství. Já na tu svou, pečlivě vybranou, čekala devatenáct let.

Seznámily jsme se před devíti lety. Já byla devatenáctiletá studentka sociologie, co bydlí na koleji se společnými sprchami, jezdí stopem, obléká se ve výprodeji a večeří těstoviny s kečupem (v lepších dnech posypané strouhaným sýrem). Jí bylo jedenatřicet, bydlela ve vlastním bytě se dvěma koupelnami, vozila se v luxusní audině, místo pásku nosila precizně naaranžovaný šátek značky Hermès vždy uzpůsobený barvě bot a s přítelem večeřela v restauracích, kde já bych si mohla objednat nanejvýš vodu z kohoutku. Nebyla to snobka, prostě zaslouženě brala, co život v tomhle ohledu nabízel, protože jí to stejnou měrou zase bral jinde. Ten den jsme si ale byly rovny. A měla jsem to být právě já, kdo jí zásadním způsobem vstoupí do života.

Poznaly jsme se na místě, kde jsou si rovny všechny ženy. Bohaté, chudé, krásné, obyčejné, všechny v nelichotivé nemocniční košili, všechny odevzdaně snášející pokyny jako pokrčte kolena, dejte nohy od sebe nebo nadzvedněte zadeček. Těžko zůstat dámou na jednotce intenzivní péče. Bez make-upu a bledá, na odkrytém břiše červené pooperační pruhy, v ruce zapíchnutá kanyla a nad tím vším účastná hlava pohledného doktora, kterého zajímá, jak se cítíte. Je mi fajn, slyšíte vlastní hlas, přidušený odeznívající narkózou, ale ve skutečnosti si říkáte cosi o tom, že v tak nedůstojné pozici jste se ještě před (pohledným) mužem neocitla. Přesto mi na tom místě bylo svým způsobem dobře. Vlastně víc než to. Bylo mi skvěle. Skvěle tím zvláštním, mrzce egocentrickým způsobem. Po dlouhé době jsem se totiž cítila být středem něčího zájmu, být opečovávaná. A nejen to, dokonce stejně opečovávaná jako všechny ženy na postelích kolem. Tady žádnou nehladil manžel po vlasech, nedržel ji za ruku, žádné nepřinesl snídani do postele. Jen my a nemocniční personál. V té době už jsem byla téměř rok bez partnera, kvůli žárlivosti, samozřejmě. Rozhodla jsem se víc netrápit sebe ani další muže. Tady, hýčkaná sestřičkami, jsem se cítila šťastná. Nevinné pohlazení doktora při vizitě bylo prvním mužským dotekem, kterého se mi za uplynulý rok dostalo.

K nemocnici jsem přijela veřejnou dopravou, postavila na zem odrbanou tašku s ručníkem, pantoflemi a zubním kartáčkem a jala se studovat jízdní řád pro zpáteční cestu. Právě v tu chvíli jsem chtě nechtě zaslechla onen telefonický rozhovor. Ten, který mi tu noc nedal spát. Zmítala jsem sebou v posteli, litovala, že jsem si nenechala vnutit prášek na spaní, a zatímco ostatní pacientky pokojně oddechovaly, já přemýšlela nad tím, která z nich je onou nic netušící nebožačkou. Jen já věděla, že až se jedna z nich vrátí domů, nenajde tam už láskyplnou náruč milovaného partnera. Jedna z nich ještě netuší, že i ona je tady, na nemocničním lůžku, mnohem šťastnější, než bude ve vlastní posteli, v domě, kde jí ho všechno bude připomínat. Možná bude plakat, možná jen zírat do stropu a přemýšlet, co by bylo kdyby. Kterou z nich tohle čeká, jsem se měla dozvědět hned ráno.

Pomalu se šourala od umyvadla ke své posteli, podepřená přičinlivou sestřičkou. Vysoká, dobře stavěná černovlasá žena s velkým poprsím a zbytkem zubní pasty v levém koutku úst. Snažila jsem se nekoukat na zaschlou krvavou skvrnu na její noční košili, připomínku toho, co jsem vyrozuměla už během vizity. Tahle žena nebude mít vlastní děti.

„To je váš muž?“ zeptala se jí sestřička, když ji opatrně ukládala zpět do postele.

Žena nadšeně kývala hlavou. „Skoro, jsme zasnoubeni.“

„Gratuluju. Je to fešák. Však vás za ním už brzo pustíme.“

Automaticky jsem natočila hlavu k fotografii na nočním stolku černovlásky, příliš vzdálenou na to, abych rozeznala detaily, přesto dost zřetelnou na to, aby se mi přeskupily žaludeční šťávy v náhlém záškubu poznání. Nebylo pochyb. Na fotografii předváděl oslnivý chrup muž, kterého jsem včera viděla a slyšela telefonovat, když před nemocnicí pokuřoval. Teď bych onen telefonát nejradši vymazala z paměti, přisoudila ho ponarkóznímu zmatení, schovala se pod peřinu a dál si užívala zaslouženou chvilku blaženosti. Co je mi vlastně po něm? Co je mi po ní? Co je mi po kom? A pak jsem se jí podívala do očí. To smíření s osudem, ať je jakýkoli, to nadšení, ta energie vykřesaná z nefalšovaného dna, ten život prýštící z ženy, ve které se další život nikdy nerozbují. Vzali jí dělohu i oba vaječníky. Postupně z ní několika operacemi vykuchali ženství, jako když lžičkou vyloupnete vnitřek škeble, ale to podstatné si vzít nikdy nenechala, svou sílu. Najednou ve mně vykvetla silná náklonnost. Jako bych tím nechtěně vyslechnutým telefonátem převzala za neznámou černovlásku s rakovinou jakousi nevysvětlitelnou zodpovědnost.

„Chtěla bych domů už dneska,“ poprvé jsem zaslechla její zvučný hlas, tolik kontrastující s jejím chabým zdravotním stavem.

Sestřička zdvojnásobila velikost svých šedých očí. „To v žádným případě, dyť sotva chodíte, jste po operaci.“

„Snoubenec je doktor, postará se o mě.“ Při těch slovech moje bouřící se žaludeční šťávy vystřelily směrem vzhůru.

„Počkejte na vizitu, ano? Zatím odpočívejte.“

Rentgenovala jsem tu natěšenou ženu očima, jako bych snad mohla zmírnit její optimismus, a imaginárními popruhy ji poutala k posteli.

Cestou z toalety jsem se přikradla k sestřičce.

„Nesmíte ji pustit domů dřív, než to bude nezbytně nutné. Nikdo se o ni nepostará, bude tam úplně sama,“ upozornila jsem ji tlumeným hlasem. Zmateně na mě vytřeštila starostlivé oči, ale poté, co jsem jí převyprávěla obsah vyslechnutého telefonátu, spiklenecky na mě mrkla. Před vizitou jsem ji zahlédla diskrétně rozmlouvat s lékařem, s hlavou natočenou směrem k černovlásce.

Pustili ji druhý den, stejně jako mě. Přesněji řečeno, ona podepsala reverz, zatímco já, ač nerada, jsem domů po drobné, bezproblémové laparoskopii musela. Zavolala si taxi a znepokojený personál ujišťovala, že snoubenec jen zrovna nemůže v práci zvedat telefon. Počká na něj tedy doma. Střetly jsme se na recepci kliniky, kde jsem si zavazovala tkaničky a přehrabovala se v tašce tak dlouho, dokud se neobjevila s kufříkem Gucci na kolečkách. V těle bolest, v očích jiskry. Sotva hýbala končetinami, ale na tváře už si nanesla růž, na rty rtěnku, na oči řasenku a natupírovala si vlasy. Kvůli němu.

„Máte odvoz? Nechcete někam přiblížit? Za chvíli tady mám taxi,“ zeptala se mile a já už v duchu nasedala. Pětadvacet minut, abych ji během jízdy připravila na to, co ji doma čeká. Že ji tam nečeká nic. Nikdo. Pětadvacet minut, abych ukončila její léta štěstí. Mám se do toho vůbec plést? Vyřešila to sama. Nepustila mě ke slovu. V taxíku se rozpovídala natolik, že mě nakonec pozvala k „nim“ domů na kafe, aby mi cosi dopověděla. Co, to už si dnes nepamatuji, možná jsem ji tenkrát ani nevnímala. Na to, co následovalo, když otevřela dveře bytu, ale nezapomenu nikdy. A nikdy ji nepřestanu obdivovat za to, s jakou noblesou svůj úděl přijala.

Stála opřená o rám dveří a koukala směrem k monstróznímu botníku, kde pod pěti dlouhými policemi plnými dámských bot zela ta poslední, spodní, prázdnou budoucností, zatímco ještě před pár dny se tam nejspíš blyštěla řada drahých pánských polobotek. Pak své bolavé tělo naklonila do obrovské šatny a pokývala hlavou. Jen pokývala hlavou. Nic víc. V kuchyni na stole stála váza s obrovským pugétem rudých růží, klíče a cedulka s lékařsky naškrábaným vzkazem: Odpusť mi, Mony, bez dětí to nezvládnu. Už se ti nemůžu podívat do očí.

„Tak to bychom měli,“ konstatovala, zatímco plnila varnou konvici vodou. Třásly se jí ruce.

Stála jsem tam vedle ní a nevěděla, co říct, jak se tvářit, jestli ji obejmout, nebo se raději vypařit. Najednou se zdálo tak nepatřičné přihlížet neštěstí neznámého člověka, připadala jsem si jako voyeur, podvodnice, která se přimíchala do života někomu, kdo měl a chtěl být v takovou chvíli možná raději sám. Styděla jsem se, přišlo mi hloupé, jak křečovitě tam stojím, jak úporně držím ruce podél těla, jak mlčím, jak dýchám… A tak jsem jen polkla a zeptala se, co pro ni můžu udělat.

„Mohla bys skočit naproti k Vietnamcům pro mlíko a nějaký tyčinky, nebo co máš ráda?“ podala mi peněženku a klíče patřící dřív jejímu partnerovi. „Jo, a neurazíš se, když tě poprosím, abys vynesla odpadky?“ upřela na mě unavený pohled tmavých očí.

Nechápavě jsem zírala na prázdný odpadkový koš, ale Mony švihla pohledem po pugétu.

Nikdy jsem se nedozvěděla, jak se ten muž jmenoval. Když jsem se vrátila s igelitkou plnou jídla, Mony spala na velkém koženém gauči, vedle sebe zmuchlaný kapesník, pod očima rozmazanou řasenku, srdce ve spící křeči. Uspal ji pláč. Neznámého lékaře ze svého srdce nevyvětrala tak snadno a rychle jako vůni růží z obýváku, ale nikdy už ho nezmínila. A já se nikdy nezeptala.

Dlouho jsem si myslela, že všechno, co potřebujeme k životu, jsou odpovědi. Díky Mony vím, že to platí jen pro některé z nás, pro ty slabší. Ne pro Mony. Zachovala se jako pravá dáma. Ani jedna otázka, ani jedna vyčítavá esemeska. Tím zvítězila. Nikdy se nedozvěděla, co jsem před nemocnicí vyslechla já, když její životní láska, muž, kterého si chtěla vzít, telefonoval s milenkou. Že ji s ní podváděl téměř rok. Že se s Mony ve skutečnosti nikdy zasnoubit nechtěl, ale neměl dost odvahy neudělat to. Že neměl dost odvahy ani na rozchod, a tak to od milenky dostal příkazem: Po operaci už s ní nepromluvíš! Nikdy se moje nejlepší kamarádka nedozvěděla, že v době, kdy jejím břichem projížděl skalpel, v břiše její sokyně už dávno rozkvétal nový život.

Přikryla jsem ji dekou, uvařila poctivý hovězí vývar a meduňkový čaj s medem. Zůstala jsem u ní týden. Její klíče už mi zůstaly napořád. Jen je o dva roky později vyměnila za klíče od rodinného domu, kam si ji nastěhoval Milan, další muž jejího života.

Devět let se od ní učím. Devět let se snažím pochopit, v čem spočívá síla její osobnosti. Snažím se nasát alespoň kapku z oné samoregenerační schopnosti, která jí umožňuje zvedat se už během pádu. Její upřímnost, bolavá a osvobozující zároveň, mě za ty roky nesčetněkrát vyvedla z nekonečných vod tápání a navedla správným směrem. Našla jsem v ní sestru, po které jsem celý život toužila.

Vlastně jednu mám, nevlastní. V Paříži, samozřejmě. Táta ji tam vyženil. Jmenuje se Natali a mám s ní společného asi tolik, jako s jakýmkoli hostem této restaurace. Vím toho o ní stejně tolik. Vlastně vím jen to, že má všechny předpoklady k tomu, abych jí nejen záviděla, ale abych ji taky nenáviděla. Má mého tátu. O mě nikterak nestojí. Proč by taky měla? Když jsem k nim v létě přiletěla do Paříže, spala u kamarádky a ani se neobtěžovala přijít mě pozdravit. Vlastně jsem jí za to vděčná. Víte, není to nic moc, vidět, jak se na ni usmívá. Jak je na ni pyšný. Proč vlastně? Vždyť ani není jeho. On ale její je. Víc než můj. Ona, nevlastní, cizí dívka, je u něj doma, zatímco já, jeho vlastní dcera, jsem u něj pouze na návštěvě.

„Tak co ti proved?“ zkoumá mě teď zpoza velkých slunečních brýlí žena, která je mi mnohem bližší než Natali. Mony.

Sundám si sklenici z čela.

„Jak víš, že jde o Davida?“

Protočí panenky.

„Mám tě přečtenou líp než šekovou knížku vlastního muže,“ směje se.

„Co si dáte?“ zacvrliká blonďatá servírka s prodlouženými vlasy a úsměvem amerického stomatologa.

Mony automaticky objedná dvě ledová kafe s příchutí baileys a počká, až se dívka vzdálí.

„Jestli se usměje o trochu víc, odpadne jí vršek hlavy. Co to sem zase nabrali?“ Jestli něco opravdu nesnáší, tak afektovanost, strojené úsměvy a barbíny s čivavou nacpanou ve vuittonce.

„Tak povídej, holka nešťastná,“ vyzve mě, jen co se s dvěma vysokými sklenicemi přemístíme na kraj terasy, ke stolku s parádním výhledem na hladinu Vltavy i panoramata Prahy. Závidím jí tu lehkost, s jakou proplouvá životem. Zatímco Mony opravdu žije, já jen existuji. Přežívám. Chorobný žárlivec může být buď šťastný, nebo zamilovaný. Jedno s druhým se vylučuje. Žití mě zabíjí.

„Už to přišlo. To, čeho se bojím celého čtvrt roku,“ odpovím dramatičtěji, než jsem zamýšlela, čímž spojím Moničino obočí v hrubou černou linku.

„Áha, takže co udělal? Ne, zpřesňuji dotaz: Co PODLE TEBE udělal?“

„No, zatím nic, ale správně dotaz zní: Co se chystá udělat?“ Chvíli si prsty pohrávám se sluchátkem připevněným k empétrojce, pak hluboce vydechnu, a snažíc se vyhnout bolestínskému tónu, který je mně samotné odporný, pokračuji: „Na tohle prostě nemám, znám se. Nechci mu dělat scény, teď, když jsem se dokázala tak dlouho ovládat. Ale tohle prostě nezvládnu. On už si to celé naplánoval, chápeš? Nevím, jestli se s ním nemám rozejít, dokud je čas, a ušetřit trápení nám oběma. Víš, co bude následovat, znáš mě. Stejně ho ztratím. Odpudím ho, jako všechny před ním a… “

Rázně mi vztyčí před očima pěstěnou dlaň.

„Zadrž. Dokud je čas, říkáš? Zbláznila ses, nešťastnice? Dyť máš pár dnů před nehorázně luxusní svatbou. Zhubla jsem kvůli tobě čtyři kila, abych se vešla do šatů.“

„Mony, já to myslím vážně.“

„Óká, tak počkat,“ mávne na servírku a objedná dva panáky, přestože dobře ví, jak tvrdý alkohol nesnáším. „Tak povídej, přeháněj. V tvým případě spíš to druhý,“ pohodlně se vpije do křesla a opálené ruce založí na hrudi.

Stydím se, ale sdělená starost – poloviční starost. Říká se to tak, ne? K čemu by nám jinak byli přátelé? Před Mony navíc nemusím mít tajemství. Nebude se mi smát, že jsem blázen. Ona totiž ví, že blázen skutečně jsem.

„Mony, je mi jasné, že jde před svatbou asi o celkem běžnou věc, ale jen pro normální lidi, víš? Pro mě rozhodně ne,“ zbytečně se ospravedlňuji. „Já kvůli tomu už dva dny nespím a čekám, že to můj mozek nějak přijme, zpracuje, jenže to se asi nikdy nestane. Začínám být na Davida nepříjemná, ale bojím se mu říct proč. Nepochopí to. Do téhle fáze jsem nikdy nechtěla dospět.“

„Renčo, nech těch keců kolem a kolem a řekni mi, co se děje.“

„Proč to musel udělat, sakra? Možná jsem mu měla nějak předem naznačit, aby něco takového nedělal a…“

„Renáto! O co jde?“

„Naplánoval si rozlučku se svobodou.“ Tak a je to venku. Stydím se a zároveň cítím obrovskou úlevu. Má starost je odteď i Moničina starost. Pravidlo půlené bolesti.

Úlevu čtu i z její tváře. Usmívá se. Zřejmě čekala něco daleko horšího, nebo vlastně nejspíš čekala něco alespoň trochu špatného. Pochopitelně, ona to má totiž v hlavě v pořádku. Jenže pro chorobnou žárlivku je představa bujarého pánského večírku se striptérkami a hektolitry alkoholu, který splachuje zábrany, hotovým peklem. Proč se chce vlastně někdo ženit, když vnímá manželství jako ztrátu svobody, a ještě má potřebu loučit se s ní s přispěním nějakých rozhoďnožek? Rozlučka se svobodou rovná se pouhé alibi pro nevěru. Takové je myšlení chorobných žárlivců. Může nás vůbec normální člověk pochopit?

„Krindapane, to je mi teda hřích,“ snaží se Mony žertovat, pak ale zvážní. „Já vím, jak tě takový věci ničej, ale probůh, proč si kvůli tomu ničit i krásnej, fungující vztah? O nic nejde. Tohle přeci zvládnem.“

Množné číslo vycházející z jejích úst mě trochu uklidní.

„A co mám teda dělat?“

„Ježíšikriste, co bys asi tak měla dělat? Tak mu asi řeknu, že jsem z toho celá vedle sebe a je to, ne? Nosil by tě na rukou, na žádnou rozlučku by nešel. Vůbec ho nenapadlo, že by ti to mohlo vadit. Dyť je to jen chlap, proboha.“

„Ty to nechápeš. Jestli to nakonec udělá, nebo ne, je úplně fuk. Důležité je, že něco takového vůbec udělat chtěl. Vypovídá to o něm, jaký je a co potřebuje. Nechci ho omezovat v jeho přirozenosti. Jestli to zruší, tak jen kvůli mně, ne proto, že by to nechtěl. A víš, co to bude znamenat do budoucna? Bude se mi bát o podobných akcích říkat. Prostě mi je zatají, aby to se mnou nemusel řešit.“

„No tak tě to aspoň nebude trápit. No, teď vážně, nemyslím si, že je zrovna David takovej.“

„Všichni byli. Vzpomínáš? Když jsem jim řekla, že mi něco vadí, příště radši mlčeli. Třeba Luboš.“

„Pokud si dobře vzpomínám, vadilo ti, že Luboš chodí do smíšený sauny, a nenechala sis vysvětlit, že tam nechodí očumovat nahý ženský. A pokud si stále dobře vzpomínám, tak pak, po tvý scéně, dojížděl ten nebožák třicet kilometrů do ryze chlapský sauny, což jsi tolerovala jen do chvíle, než jsi z něj vypáčila, že existuje nepatrná možnost, že cestou z tý chlapský sauny zahlédne nahou ženskou mířící do oddělený dámský sprchy.“

„No dobře, uznávám, že to jsem trochu přepískla.“

„Trochu?“

„No dobře, tak dost. Ale pamatuješ si Viktora? Hm?“

„Myslíš toho chudáka, kterej ti přes e-shop koupil famózní sexy obleček a tys s ním tejden nemluvila, protože podle tebe si na stránkách dotyčnýho e-shopu prohlížel ženský? A je to tentýž Viktor, kterýho jsi lstivě lákala na společný sledování lesbickýho porna, a když chudák konečně kývl, tak jsi mu vyčítala, že mu nestačíš? A bavíme se o tomtéž Viktorovi, kterej…“

„No dobře, chápu, máš naprostou pravdu, jako vždy,“ v duchu se chvíli směji. „To ale nic nemění na faktu, že Davida ani nenapadlo navrhnout, abychom měli rozlučku společnou. Proč asi? Aby si mohl užívat a já to neviděla.“ Lupnu do sebe panáka.

„Společnou rozlučku? Děláš si srandu? To by trochu postrádalo význam loučení se svobodou, nemyslíš?“

„A proč by mělo? Vždyť o tu pitomou svobodu přicházíme oba dva, ne? Připravujeme se o ni navzájem, tak proč se s ní nemůžeme společně loučit? Navíc já manželství jako ztrátu svobody vůbec nevnímám, já se na manželství těším, tak proč on ho vnímá jako počátek nesvobody?“

„Je to zvyk, tradice, Renčo. Někdo to nazval kulantně rozlučka se svobodou, tak se to tak prostě jmenuje, ale všichni víme, že je to poněkud decentnější název pro normální chlastačku. A na tu má čas od času právo i David. O nic přece nejde. Dyť my si můžeme udělat parádní dámskou jízdu.“

Chvíli hledím na poklidnou hladinu Vltavy a snažím se uvést do stejného stavu své myšlenky. Přehazuji si v hlavě Moničina slova z jedné hromady mozkových buněk na druhou, dokud se mezi ně nepřimíchá další samozvaný argument proti.

„Když se vdávala Kamila, společnou rozlučku měli, pamatuješ? A Roman s Vendulou pozvali kamarády na zahradu a grilovali sele. Tak proč zrovna můj David musí jít někam pařit a automaticky beze mě, hm?“

Mony rezignovaně rozhodí ruce do vzduchu.

„A co ti na tom vlastně tak vadí? Tak bude mít pánskou jízdu, no a? Trochu popije a pak se poblije. A co?“

„O pití tady ale přece vůbec nejde. Dobře vím, jak probíhají rozlučky. Kamarádi mu stoprocentně objednají nějaké kurvy.“

„Renčo, proboha. Sama nevěříš tomu, že by tě podvedl, a ještě k tomu s kurvou. To fakt nemá zapotřebí. A neřekla bych, že má takový kamarády. Ty, co jsem viděla, jsou docela fajn.“

„Ale na striptýz se podívá.“ Naivně doufám, že i to mi Mony vyvrátí. Představa, jak se před Davidem vlní nahá tanečnice, mi nahání noční můry. Vždyť žárlím i na svlékací párky. Ano, na ty s nahotinkami nakreslenými na slupce! Když si je David vyžádal k snídani, neubránila jsem se otázce: Proč zrovna ony?

„Jó, podívá. Každej by se podíval. Je to heterák, ne gay.“

Při těch slovech udělá můj žaludek stojku.

„Tak vidíš. Tak proto trvá na pánské jízdě. Teď se konečně vybarvil.“

„Ne, nevybarvil. Vybarvila sis ho ty. A ještě k tomu barvama, který se k němu vůbec nehoděj.“

„Ale proč se chce sakra ženit, když má potřebu civět na cizí nahé ženské? Jsme teprve na začátku. Jakou potřebu bude mít za pár let? Mě nazí chlapi nezajímají, zajímá mě jen on. To není fér,“ tentokrát už se bolestínskému tónu neubráním.

Vezme mou ruku do dlaní.

„Ty moje malá užárlená puritánko. Svět není fér, nikdy nebyl a nikdy nebude. Šťasten každej ten, kdo se s tím smířil. To, že se Davidovi nehnusí cizí nahý ženský tělo, nijak nesouvisí s tebou. Nemiluje tě kvůli tomu míň. Nemáme volbu mezi dokonalým mužem a špatným mužem, to bysme volily mezi ženou a mužem. To, z čeho můžeme vybírat, jsou jen různě kvalitní odrůdy téhož zla.“

„Pokud ovšem přistoupíme na předpoklad, že i zlo může mít nějakou kvalitu.“

„Možná. Zkus tu svou krásnou hlavinku konečně vypnout a věci neřešit. Prostě se s nima smiř, je to jednodušší. Chápeš?“

„Chápu, ale smířená s tím nejsem.“

„Jednou to přijde, neboj, nic jinýho ti stejně nezbude. Ale teď mě dobře poslouchej. Přestaň bláznit. Jestli si Davida nevezmeš, budeš si to vyčítat do konce života. Lepšího chlapa nenajdeš, to mi věř.“

– – –

Ztracená v obrovské manželské posteli, opřená o pohodlné polohovací čelo, prohlížím si svatební album a poslouchám Pachelbelův Kánon. Téměř metafyzická skladba, nebesky krásná. Naše svatební, moje a Davidova. V myšlenkách znovu procházím uličkou, dojetím se mi podlamují nohy, tátovi se lesknou oči, máma na druhé straně sálu tiše pláče. Kdybyste se mě teď zeptali, jestli jsem šťastná, odpověděla bych ano. Jsem šťastná právě v tomto zmrtveném okamžiku, s Pachelbelem a vlastním mozkem ve fázi OBST – tedy obsese stranou. Jestli se mě ale zeptáte za tři minuty, možná už odpovím ne. Pokud Pachelbel utichne, s ním i vzpomínky na svatební tanec a můj mozek se automaticky přepne na fázi OBSEVR – tedy obsese se vracejí.

Vlastně ani tu svatbu jsem si pořádně neužila. Důvod je zcela absurdní, to však chorobný žárlivec dokáže vyhodnotit až s odstupem času. Přírodou dost obdařená nevlastní sestřenice si na náš obřad oblékla nestoudné minišaty s výstřihem sahajícím až k pupku a já kvůli tomu celou dobu monitorovala úhel Davidova pohledu. Tak dobře, ten výstřih nevedl až k pupku a minišaty nebyly nestoudné. Vlastně to ani nebyly minišaty, měla prostě šaty. Předklánět se v nich před Davidem ale opravdu nemusela. Byla to přeci MOJE svatba.

„Hoď se do gala, Tulipánku, vyrážíme na večeři,“ vytrhne mě z přemítání Davidův hluboký hlas. Rychle album zavřu a rozmrkám nechtěný nával sentimentu.

„Něco slavíme?“ políbím ho na hladkou voňavou tvář. Jednou rukou mě pevně obejme kolem pasu a přitiskne k sobě, tělo na tělo, čímž vyburcuje hormony a bůhvíco dalšího v mém těle na maximální míru. Mimochodem jedna z mála výhod vztahu s chorobným žárlivcem je ta, že touží po sexu v podstatě permanentně. Má to hned několik důvodů, samozřejmě krom toho, že sex nepatří mezi nepříjemné aktivity. Za prvé při sexu mozek přepíná na fázi OBST. Za druhé žárlivec se neustále snaží překonat domnělou konkurenci, takže vám v posteli splní, co vám na očích (a nejen na nich) vidí, jen abyste se nepoohlíželi jinde. A konečně za třetí žárlivec se drží logiky – čím víc sexu se mnou, tím méně sil na sex s jinou. Nebo na porno.

„Ano, slavíme, pospěš,“ zubí se můj muž.

„Tak proč jsi mi nezavolal? A co znamená do gala? Jaký je první pád od gala, hmm?“ směji se na něj. „Víš, že nejsem moc oblíkací typ.“

„Dneska seš. Myslím, že první pád od gala je Roberto Cavalli,“ tasí zpoza zad velkou tašku. Při pohledu na rafinované stříbrné šaty (které neposkytují mnoho prostoru pro fantazii, natož pak pro spodní prádlo) a hlavně na cedulku s cenou v duchu vytahuji ze skříně jednoduché černé koktejlky za šest set padesát korun.

„Dejve, zbláznil ses? Dobře víš, že na tohle já nejsem. Vždyť ty šaty stály víc, než si za měsíc vydělám.“

„A proto sis je nemusela koupit ty ze svýho platu,“ vzrušeně se kolem mě točí. Mám mu tu radost kazit? A tak se s rozpaky obleču do něčeho, co si v životě netroufnu ušpinit ani zmačkat, natož pak vyprat nebo vyžehlit, a při pohledu do zrcadla konstatuji, že mé bižu náušnice v kombinaci s šaty od Cavalliho vypadají, jako byste si do nového naleštěného ferrari dali potahy z bazaru.

„Ještě drobnost,“ zaculí se a s patřičnou hrdostí mi podá krabičku s nápisem Cartier.

– – –

„Takže na co vlastně?“ zeptám se, když pozdvihneme skleničky šampaňského v nóbl restauraci v Pařížské ulici. V ulici, do které určitě nepůjdete, pokud nebudete chtít utratit za večeři pro dva a pár skleniček vína půlku průměrného českého platu. David dnes ovšem působí dojmem, že v této ulici vyrůstal.

„Nó, tak především na to, že ti konečně splním tvůj sen,“ tváří se tajnosnubně.

„Můj sen?“ pokouším se působit stejně vzrušeně, ale v téhle hyperluxusní restauraci, v šatech od Cavalliho, bez podprsenky, zato s náušnicemi Cartier, si připadám tak nepatřičně, jak si jen může připadat někdo, kdo nejradši vysedává v kavárnách vonících listy zažloutlých knih a od obsluhy v batikované tunice si nechává servírovat kafe „dva v jednom“ v hrnečku s nalomeným uchem. Nesnáším mořské plody, syrové maso a slizce vyhlížející pochutiny. Nabídka předkrmů je pro mě tedy lákavá asi tak jako pro suchozemskou želvu talíř obložený masem. Tian z krevet, telecí tatarský biftek, humrový bisque.

Rozpačitě se rozhlížím kolem, po všech těch rádoby noblesně žvýkajících tvářích. Vážně jim tenhle precizně naaranžovaný sajrajt chutná, nebo by sežrali i hovno, kdyby ho vedení restaurace opatřilo dostatečně vysokou cenou? David si významně rozprostírá na kolenou bílý kus plátna. Já ten svůj provokativně pohazuji stranou. Chvíli si dokonce pohrávám s myšlenkou, že si ho přehodím přes rameno. Přes to rameno, které ční z šatů za několik desítek tisíc korun. Jak ráda bych teď seděla v Mekáči. Tam, na místě tolik vzdáleném snobství, nemusí člověk nic předstírat. Stačí jen jíst. Bez kusu látky na kolenou, bez neustálého dozoru přeúslužných číšníků, bez všeobjímající etikety. Jednou jsme tam byli, já a David. Nestěžoval si. Smál se s pusou umazanou od majonézy, když jsem gestikulovala rukama tak vehementně, že jsem si hranolky nasypala rovnou do klína.

Teď můj muž, plátno pečlivě uhlazeno na kolenou, žvýká svou krevetu s takovou důležitostí, jako by spolu s ní mohl přežvýkat celý svět.

„Nesnášíš ranní vstávání, že?“ udělá dramatickou pauzu, akurátně dlouhou na to, abych mohla zmateně přikývnout.

„Nesnášíš porady a nudný schůzky s lidma, se kterejma si nemáš co říct, ale musíš k nim bejt zdvořilá, nemám pravdu?“ Další pauza určená pro mé přikývnutí.

„Místo pracovní doby od do bys chtěla dělat to, co tě baví, nemám pravdu, Tulipánku?“ vypočítává, oslněný dosud nevyslovenou pointou.

Začínám tušit cosi divného.

„Máš to mít. Další měsíc už do kanceláře nemusíš,“ vítězoslavně nadskočí na židli, dychtivě očekávaje mou reakci.

„No počkej, co to znamená?“ Intuice mi napovídá, že pro mě nic dobrého.

„Plácli jsme si s Grígrem. Což znamená, že od teď se příjmy naší kanceláře zněkolikanásobují a ty se stáváš manželkou jednoho z nejbohatších advokátů v zemi.“ Poklepe vidličkou o stůl. „A já? Já budu vlastně takovej českej… Tom Hagen,“ rozverně na mě mrkne.

Neviditelný šroubovák se mi pomalu roztáčí v žaludku.

„Grígr? Vlado Grígr? Ten kmotr?“ zeptám se dostatečně nenadšeně.

Kýve. Stále ještě nadšeně.

„Dejve, já sice nevím, kdo je Tom Hagen, ale vím, kdo je Grígr. Zazobané bezpáteřní prase, které má doma rodinu, a přitom jezdí na orgie do Toskánska a vymetá bordely.“

„Ale no tak, Tulipáne,“ nakloní se ke mně poněkud blahosklonně. „Nesmíš věřit všemu, s čím přijdou novináři. Jen mu závidí,“ směje se, zatímco ve mně to začíná vřít jako v Mariánských Lázních.

„Dejve, já s tím prasetem nechci mít nic společného, a už vůbec nechci žít z jeho peněz. Jestli mám tyhle šaty na sobě díky němu, tak to budu radši chodit v pytli. Stejně mi přes ně prosvítají bradavky. Mohla jsem jít rovnou nahoře bez. I číšník po mně koukal.“

Spokojeně se usměje.

„Jen ať se kouká, jak seš sexy. Není nic špatnýho na tom koukat na to, co je krásný. A tvoje prsa jsou přímo skvostný. Skvostné, jak bys řekla ty, po olomoucku.“ Pak se ke mně nakloní a zašeptá: „Když se rozčiluješ tou svou spisovnou moravštinou, seš sexy ještě víc.“

Poslední větu ignoruji, dostatečně mě totiž zaujala ta předešlá. To, co by jiná žena vzala jako lichotku, v chorobné žárlivce probudí číhající obsese.

„Není na tom nic špatného, říkáš? Takže ty taky cizím ženským civíš na prsa?“

„Já nemusím, když to mám doma. Zapomínáš ale, že mám jiný libůstky.“ Pohotová odpověď pohotového právníka. Pravdou je, že ve skutečnosti je David typický dolňák. Při sexu mi někdy ani nestáhne tričko.

„Takže ty jim koukáš na zadek?“ Pohotová obsese chorobné žárlivky.

„Vzal jsem tě na večeři, abychom slavili, a ty hodláš řešit, kdy kam koukám?“

Rozhodnu se užírat touto novou záležitostí až doma v soukromí a teď upřednostnit akutnější téma.

„Já prostě takovýhle luxus nepotřebuju, Dejve. Jsem s naším životem naprosto spokojená tak, jak je, a myslela jsem, že ty taky. Nepotřebuju takovýhle šaty, nepotřebuju tyhle snobský restaurace, víš, jak miluju smažený sýr s hranolkama nebo hamburgery. Nemůžu uvěřit, že chceš jméno naší firmy spojit s někým, jako je Grígr.“

Srdce mi bubnuje tak silně, že by se nemusela stydět ani kapela Safri Duo, jejíž vtíravé bubny si matně vybavuji z pubertálních let. Davida ale má nevole dojímá pramálo.

„To má být vděk? A kdo pořád pofňukával, že jako asistentka nevyužije studium sociologie, státnice ze tří jazyků, že by chtěl mít čas malovat a že při vaření kafe zakrní? Kdo si neustále stěžuje, že ho pozice asistentky nenaplňuje a nikam neposunuje, hm? Chtěl jsem ti jen vyjít vstříc. Dělám to hlavně pro tebe.“

„Aha, takže já podle tebe pofňukávám? A proč jsi to nikdy neřekl? Proč ses vždycky pokrytecky tvářil, jak moc mi rozumíš?“

„Ale samozřejmě, že ti rozumím, Réňo, nevyšiluj zbytečně, prosím. Nekažme si krásnej večer.“

„Krásnej večer? Posloucháš vůbec, co ti říkám?“ zvýším hlas a hned si za to v duchu nadávám.

„Všechno v pořádku?“ zeptá se přezdvořile číšník, který se zjevil u našeho stolu.

„Ne, ani v nejmenším,“ odseknu.

Zmateně na Davida vytřeští oči.

„Pardon, žena tím samozřejmě nemyslela kvality vašich služeb. Evidentně se jen špatně vyspala. Děkujeme, všechno v pořádku, samozřejmě,“ spěšně osvětlí David, a jen co se číšník vzdálí, upře na mě zelenkavý pohled tak, jak to umí jen on. Uhnu očima.

„Co to do tebe vjelo? Myslel jsem, že budeš nadšená. Můžeš zůstat doma, jak dlouho chceš, a dělat to, co tě baví. Můžeš psát sociologický články nebo překládat. Můžeš si vzít třeba jen částečnej úvazek a malovat obrazy. Tos přece vždycky chtěla, ne?“ Na rozdíl ode mě má stále klidný hlas.

David má totiž, na rozdíl ode mě, vždycky klidný hlas. Zřejmě proto, aby jeden extrém umocňoval druhý extrém. David je od přírody hradba obehnaná klidem, já nevybuchlá mina v nitru číhající sopky. Nebýt ale sopečné žárlivosti, mina by zůstala kouskem neškodného kovu.

„Ano, tohle jsem sice možná chtěla, ale né za TAKOVOU cenu.“

„Za jakou TAKOVOU?“

„Ani nevíš, kde, jak a na úkor koho Grígr ty prachy nahrabal. Určitě ne legálně, když potřebuje právníka, že? A hlavně podvádí svou ženu, kudy chodí,“ snažím se ovládnout hlas, který by rád předvedl další podobu z pestré škály vysokých tónin.

„To mi ale může být úplně fuk, já ho mám obhajovat, ne soudit. A že najednou tak moralizuješ. To si myslíš, že doteď jsme zastupovali jen pány ctnostný?“

„Ne, ale aspoň jsem o jejich prasárnách nevěděla.“

„A jakej je v tom rozdíl?“

„Obrovský. Kdybych měla být doma a válet se tam z jeho peněz, musela bych se stydět.“

„Nikdo přece neříká, že by ses doma válela. Máš červenej diplom, proboha, domluvíš se v půlce světa… A tak trochu jsem si myslel, že…,“ sklopí oči a na malou chvíli mi připadá jako malý kluk, který se vzdává vytouženého vánočního dárku ve prospěch mladšího plačícího bratra.

„Že co?“

„Ale nic, zapomeň na to. Teď na to asi není vhodná chvíle, když seš takhle zpruzelá.“

„Nebyla jsem zpruzelá, dokud jsi nevyrukoval s Grígrem a s tím, že mě chceš odsunout do domácnosti. A mimochodem vyspala jsem se skvěle.“

„Jak odsunout, proboha? S tebou se dneska fakt nedá normálně bavit… Tak dobře, na některý věci evidentně připravená nejseš, bude lepší nechat je bejt.“

„Tak moment, jaké věci máš konkrétně na mysli, Dejve?“ začínám tušit.

„Nech to bejt, Tulipáne. Za těchhle podmínek se mi o tom mluvit fakt nechce. Doufal jsem, že dnes večer budeme slavit, ne se hádat.“

„Slavit? A co mám jako slavit? Grígra? Nebo to, že mě chceš vystrnadit z kanceláře, abyste beze mě měli pré? Nebo už ti Grígr vybral i novou asistentku, hmm?“

„Teď už se ponižuješ, Renáto. Nehodlám v tomhle rozhovoru dál pokračovat.“

„Ne? Ale mě právě začal zajímat. Evidentně jsem to totiž odhadla naprosto přesně, že?“ Začínám se cítit jako dušená karotka, kterou právě napichuje na vidličku. „Tak mě přesvědč, že se pletu. O peníze jsme neměli nouzi už dřív, tak proč s tím přicházíš zrovna teď? Proč mě v kanceláři najednou nechceš?“

Pomalu vpraví mezi nádherně tvarované rty list ledového salátu, se stejně ledovým klidem, nerušen mou otázkou, ho rozžvýká a teprve pak odpoví:

„Třeba proto, že jsem tě považoval za ženu, se kterou bych chtěl mít dítě. A naivně jsem si myslel, že je na to teď vhodná doba.“ Krátký, velmi efektní záblesk zelených očí, přesně zacílený. Pak dobře mířená slovní facka. „Spletl jsem se. V pořádku. Dělej mi dál asistentku a už se o tom nemusíme víc bavit. Žádnej částečnej úvazek, žádný děti.“

Vědomí nespravedlnosti mi zatlačí jazyk do krku. Jako by mi David vyrval z těla celý můj vnitřní svět, všechny mé plány, sny a naděje, zmuchlal je do kuličky a vyhodil ven, pryč z našeho společného života.

„To není fér. Neřekla jsem, že nechci děti, já přece děti miluju, dobře to víš. Jen je prostě nechci takhle, za takových podmínek.“

Zapře se do opěradla, zkříží ruce na hrudi a trochu nadzvedne bradu.

„Aha, tak za takových podmínek říkáš. A jaké podmínky by sis tak představovala, smím-li to vědět?“

„Nechci dítě jako výměnný obchod, chápeš? Proč jsi s tím musel přijít takhle?“

„Jak takhle? “

„Nejprve na mě vyrukuješ s Grígrem, pak s tím, ať vyklidím pole a zůstanu doma, a když ti nevyjde ani to, tak to zkusíš s dítětem.“

Stále opřený, stále založené ruce, stále zdvižená brada. Teď k tomu přibylo ještě kroucení hlavou a pohrdlivě zdvižený levý koutek úst. Téměř neznatelně, ale pro mě výmluvně.

„Hrozně jsem se na tu chvíli těšila, chápeš? Až si řekneme, že spolu chceme mít dítě. A ty mi to sdělíš jen tak, mezi řečí, navíc mezi řečí o Grígrovi, a ještě přitom žvýkáš slizkého lanýže. Takhle to být nemělo.“

Teď pro změnu pokyvuje hlavou, ironicky, stále zdvižený koutek.

„Nevěděl jsem, že jsou vytyčený pravidla na to, jak a kdy je vhodný zmínit se o dítěti, ani jaké pokrmy jsou při takovém hovoru vhodný ke konzumaci. Každopádně jestli to vnímáš tak, že chci dítě jen proto, abych tě vystrnadil z kanceláře, tak to je opravdu smutný. Tohle jsem si nezasloužil, Renáto.“

Tichá pauza, dostatečně dlouhá na to, abych vnímala oslovení rezonující ve vzduchu. Renáto. Nepamatuji si, kdy naposledy mě tak oslovil.

„Dobře. Jak říkám, dělej mi dál asistentku a už se o tom nemusíme dál bavit.“

„No tak moment, to asi musíme, Dejve, protože já si nepřeju, aby Grígra naše kancelář zastupovala. Nemáme to zapotřebí. Nešla jsem k tobě pracovat, abych pomáhala někomu, jako je Grígr. Myslela jsem, že jdu do solidní advokátní kanceláře.“

„V tom případě dovol, abych tě vyvedl z naivních představ a upozornil tě, že o solidnosti advokátní kanceláře nerozhoduje morální bezúhonnost jejích klientů. A co se týče tvýho nástupu k nám do firmy, dovol mi připomenout, že jsme ti tou nabídkou zachránili ten tvůj zadek. Nemělas zrovna na výběr po tom, jak jsi vymetla s tvým šéfíkem. Byly toho plný noviny. Vzpomínáš, Tulipáne?“

„Vymetla? To myslíš vážně? Byl to egoistický, narcistní, nebezpečný hajzl, Dejve, a ty to víš. Každý by se měl na mém místě zachovat stejně. Na každou svini se sice možná vaří voda, ale dobrovolně si do ní nikdo nevleze.“

„Dobře, magor to byl, to uznávám. Ty si ale nemůžeš celej život hrát na boží mlýny.“

„A proč by ne? Někdo to dělat musí, když melou naprázdno, jen proto aby bůh vykazoval nějakou činnost.“

„Protože to můžeš být nakonec ty, koho semelou, a já bych tomu nerad přihlížel. Grígr je prostě klient jako každej jinej, tak podle toho k němu přistupuj, o nic víc se nestarej a všechno bude, jak má být. Óká?“ Chlad, nesmlouvavost a jakási děsivá výhrůžka v jeho hlase, a hlavně v očích. Jako by přede mnou najednou neseděl můj David. Kam zmizelo to příjemné teplo citů, které mě v jeho přítomnosti objímalo a chránilo od doby, co ho znám? O nic víc se nestarej. Ta laxnost, s jakou po mně ta slova hází, plive, přitom by je měl složitě dolovat z krku, měla by se mu lepit na patro. Koukám na desku stolu, na kterou právě vylil mé iluze.

„Můžu tě o to POPROSIT, Renáto?“

Renáto. Poprosit. Důraz, jaký na to slovo dal. Tón, kterým člověk neprosí, nýbrž varuje. Před čím? Před kým? Před Grígrem, nebo snad před ním samotným? Před mým vlastním mužem?

„A co když se starat budu? Tak co? Mám to v popisu práce. Jsem asistentka.“

„Ano, tos už jednou byla,“ pronese ironicky. „Taky ses starala nad rámec, a jak to dopadlo. Seš na blacklistu všech potenciálních zaměstnavatelů.“

„Tys mě zaměstnal. Takže to bylo z lítosti?“

„Ne. Do advokátní kanceláře můžeš těžko najímat lidi z lítosti. Fascinovala mě ta tvá urputnost, s jakou bojuješ proti všem a…,“ pobaveně se zašklebí, „hlavně jak ve výsledku bojuješ sama proti sobě. Neznám nikoho, kdo by si uměl tak dokonale šlapat po štěstí. Tenkrát mi to přišlo roztomilý, ale myslel jsem, že už tě to přešlo.“ Zarazí se a chvíli hledí kamsi do prostoru, což znervózní číšníka, připraveného kdykoli přispěchat s dotazem na další přání. „A taky ses mi líbila, samozřejmě. Není na škodu mít krásnou asistentku, navíc se státnicemi ze tří jazyků.“

Za normálních okolností by mi to zalichotilo, jenže pro žárlivce neexistují normální okolnosti, jen ty podezřelé v podezřelém světě. A tak citlivé radary mého mozku okamžitě jednu takovou podezřelost zachytí a vyšlou varovný signál: Pozor, vybírá si asistentky podle vzhledu. A tebe se právě snaží z pracovního procesu vyšachovat. Nejspíš už si vybral novou atraktivní asistentku, která tě nahradí.

Nikdo se nedokáže reálně tak trápit kvůli ryze nereálné, čistě hypotetické situaci jako chorobný žárlivec. Nikdo nedokáže tak nenávidět imaginární, nezhmotněnou postavu. Jen chorobný žárlivec, neustále oscilující mezi realitou a fikcí, dokáže splést všechna možná kdyby do tak důmyslného příběhu, že mu nakonec i uvěří a podlehne.

„Vlastně bych měl tvýmu exšéfíkovi poslat děkovnej dopis. Byl to ale řádnej kus vola, to se musí nechat,“ pohrdavě si odfrkne.

Řádnej kus vola. Nejslušnější a nejshovívavější způsob, jak stručně charakterizovat člověka bez páteře, bez skrupulí i svědomí. Muž, který bůhvíproč a bůhvíkdy nabyl neochvějného dojmu, že každý, komu odkrojil alespoň malý kousíček ze své oblažující přítomnosti, může vděčen a šťasten zemřít. Libor H., politik, který neměl čas na takové nesmysly jako dělat politiku. Libor H., starosta pražské městské části, který neusiloval o blaho svého lidu, nýbrž o blaho svého ega, potřeboval někoho, kdo bude toto ego neustále hýčkat, leštit, oprašovat a vyzdvihovat. Potřeboval někoho vonícího čistotou, aby nešla cítit jeho zkaženost. Tou lidskou aviváží jsem měla být já. Aviváž, jejíž vůně ho nakonec zadusila.

Pro tip na asistentku si zbrusu nový starosta došel přímo za děkanem fakulty sociálních věd. Zřejmě proto, že sám sociální cítění postrádal. Když máš chromou nohu, najdi někoho, kdo za tebe prošlape šlépěje zdravou nohou, a tvé kulhání zůstane skryto – pravidlo, které jsem se u něj naučila.

Zpočátku se zdál být vcelku pohodovým, bodrým chlapíkem. Vždy usměvavý (bohužel hlavně v přítomnosti kamer a fotoaparátů), vždy připraven pomoci (bohužel hlavně sobě), bez průserů (ještě je nestihl nadělat). Tuto jeho závorkovou stránku jsem bohužel odhalila až časem.

Začalo to celkem úsměvnými, byť zcela absurdními kousky. Jako třeba když mi zadal přihlásit ho na kurz horolezectví.

„Politici s imagí drsnejch týpků, co přespávají pod širákem a zdolávají přírodní výzvy, mají u voličů větší úspěch. V Americe to skvěle funguje,“ zdůvodňoval tenkrát svou nejnovější touhu. „Vzniká tak prý patřičná asociace. Drsňák, co se nebojí pádu z výšky, nebojí se bít za zájem lidu.“

„A jak to chcete všechno stíhat? Už jsem vás zapsala na kurz jezdectví, abyste se mohl lépe stylizovat do masarykovské role, jak jste si přál,“ pronesla jsem pokud možno co nejironičtějším tónem.

Nato starosta lišácky blýsknul modrýma očima: „Zrušíte mi kurz angličtiny. Bohatě stačí, že se anglicky domluvíte vy.“

Jindy mi zase přikázal obvolat všechny místně příslušné neziskové organizace, domovy důchodců, dětské domovy a vůbec všechna sociální zařízení, zda by někde nemohl pomoci svou přítomností. Rozumějte nafotit se, jak tu přestřihává pásku, tu drží v náruči sirotka, tu hladí po vlasech nemohoucí důchodkyni.

„Bezdomovce můžete vynechat. Tu smradlavou verbež podporovat nehodlám. Až to budete mít, další naší prioritou je zoologická zahrada.“

„Prosím? Ta přece ani nespadá do naší městské části.“

„To sice ne, ale Praha to je. A vůbec, nemusí to přece být zrovna Praha. Máme v republice málo zoologickejch? Zkusíme vytěžit potenciál roztomilejch mláďátek. Každou chvíli se tam přece rodí nějaká gorila či co, nebo se nějaká potvora křtí, co já vím. Nikomu nemůže vadit, když takovou akci podpořím jako starosta osobní účastí. Zjistěte termíny předpokládanejch porodů a přepošlete to na tiskový, ať zařídí, abych mohl nějakej novej přírůstek pokřtít. Nejlépe o víkendu, kdy novináři nemaj do čeho píchnout.“

A tak se stalo, že pan starosta křtil novopečené mládě hrocha (a ještě si za to zaplatil, jelikož na něj v žádné zoo nikdo zvědavý nebyl), což jistý bulvární deník, který o víkendu neměl do čeho píchnout, inspirovalo k titulku o starostově hroší kůži. Společnou fotografii hrošího kmotra s mládětem pak kdosi v diskusi pod článkem (na kterou si starosta zadal monitoring) kreativně doplnil výzvou: Najdi pět rozdílů. Odnesla to naše tisková mluvčí, která prý něco takového měla předvídat. Když se jí s deníkem nepodařilo vyjednat tištěnou omluvu, její funkce, nikterak záviděníhodná, připadla mně.

Starostovy manýry eskalovaly paralelně s jeho rozhodnutím kandidovat do Poslanecké sněmovny. Jednoho dne se probudil vybaven nutkavým přesvědčením, že si ho Parlament žádá a on nemůže zklamat všechny své příznivce odmítnutím takovéhoto volání.

„Je potřeba veškerou energii směřovat k perfektní prezentaci mý práce a mý osoby. Máme na to rok. Musíte mě dostat na vrchol žebříčku popularity.“ Těmito slovy začínal každou ranní poradu s nejbližšími spolupracovníky, ke kterým ještě po dramatickém zhodnocení vážnosti situace přibral asi tucet externích poradců, hříšně draze zaplacených z radniční kasy. Všechny tyto mediální poradce, hlasové poradce, poradce pro vizáž a bůhví pro co ještě (jednoho měl dokonce pro správnou volbu obrouček brýlí) pak zaměstnával čtyřiadvacet hodin denně. Výjimkou nebyly telefonáty kolem půlnoci, kdy po nás vyžadoval například okamžitou analýzu jeho výstupu pro televizi a poté, co jsme jeho dvouvěté vyjádření pečlivě opoznámkovali, zajímalo ho pouze to, jestli by se ke kameře neměl stavět raději z druhého profilu.

Tyto vcelku nevinné, i když pro nás vyčerpávající kousky, by se ještě s trochou dobré vůle daly označit za legrační. O výpovědi jsem začala regulérně uvažovat po seznámení s jeho ženou, éterickou bytůstkou s milujícíma očima a vystouplým bříškem. Každý ji musel milovat, ne však její muž, kterému se na svět deroucí potomek příliš nehodil do politického krámu.

Než jsem paní starostovou poznala, četné dámské návštěvy a podivné starostovy výmluvy typu „musím si na chvíli odskočit něco vyřídit“ jsem tiše tolerovala. Když ale poznáte osobně člověka, jehož ponižování a obelhávání nečinně přihlížíte, pak už oči tak snadno nepřivřete. Se skutečnou paní starostovou se zhmotnila i má spoluvina. Bohužel, možná ze stresu, rodila předčasně. Do porodnice jela taxíkem. Její muž si totiž musel na chvíli odskočit něco neodkladného vyřídit.

Byla to záležitost tak urgentní, že si nepřál být rušen a pro jistotu vypnul mobil. Když ho pak znovu zapnul, jeho zběsilou jízdu do porodnice odnesl sražený bezdomovec. Otřes mozku, zlomená noha. Zájem médií, tudíž zlomený starosta. Hned druhý den mi zadal poslat bezdomovci do nemocnice květiny a sdělit novinářům, že celý následující měsíc zaplatí nebohému muži ubytovnu a stravu. Národ musí vědět, jak starostu smutný bezdomovcův příběh zarmoutil. Sám ho pak osobně navštívil, ovšem tentokrát už bez médií a s tučnou obálkou. Jeho další kroky mířily na policii. Bylo jasné, že starosta obviněn nebude.

„Uspořádejte velkou tiskovou konferenci, vystoupím na ní já společně s tím bezďákem,“ oznámil mi. „Potvrdí médiím, že mi vběhnul přímo pod auto a já, ačkoli jsem jel pomalu, už jsem nemohl nic dělat. Tím budu mít konečně tu špínu z krku. Měl pod tím autem zhebnout. Stejně by ho nikdo nepostrádal, s policií bych se domluvil, nějak by se to ututlalo a všichni by měli klid. Jó, a víte co? Na závěr tiskovky pustíte novinářům krátký video mojí holčičky, který jim všem samozřejmě poskytneme, tak to pro všechny hoďte na flešky. Novinářský hyeny zjihnou a bude se konečně mluvit taky o něčem jiným než o tý nehodě.“

Tiskovka proběhla přesně tak, jak si pan starosta přál. Jen poté, co novináři zjihli, on ztuhl. Hned po roztomilém miminkovském videu totiž následovala krátká zvuková nahrávka starosty pořízená mým diktafonem, který jsem zapomněla vypnout po rozhovoru. Řečnil na ní o tom, jak měl bezdomovec raději zhebnout a nějak by se to celé ututlalo. To bylo naposled, co jsem pana starostu viděla.

„Dejve, poslouchej mě, prosím. Odešla jsem z radnice, protože jsem si chtěla své práce a svého šéfa vážit. A ty mi teď jen tak sdělíš, že jsem změnila práci zbytečně, když teď mám pomáhat takový svini, jako je Grígr? Chci, abys mu řekl, že to nejde, že ho prostě zastupovat nemůžeme.“

„Tak na to je už pozdě, bohužel. Říkal jsem ti, že jsme si plácli, je mi líto. Každý člověk má právo na advokáta a řádnej soud. A ty, paní Spravedlivá, bys to měla respektovat. Máme advokátní kancelář, proboha. Kdybysme se bavili jen s Mirky Dušíny, tak ji můžem rovnou zavřít. Díky bohu za Grígra.“

Pozdě. Plácli jsme si, vyřízeno, odsouhlaseno, hotovo, na tvůj názor se nikdo neptá. A ten klid! Ten klid, s jakým mi můj muž oznamuje něco, co podle všeho obalí náš čistý život špínou! To je vůbec poprvé, co David o něčem tak důležitém rozhodl beze mě a ani o tom nehodlá diskutovat.

„A mimochodem, zítra večer to jdeme oslavit, Reni, takže se trochu zpozdím,“ otře si ubrouskem ústa.

„Aha. A můžu teda jít s vámi a poznat ho, když je tak skvělý?“

„Neřekl jsem ani nikterak nenaznačil, že je skvělej. Kdo jsem, abych ho hodnotil? Jsem právník, ne soudce.“

Odpovědi na mou otázku se vskutku obratně vyhnul. Mistr argumentu, který vás přinutí cítit se trapně, aniž by zvedl oči od talíře. Téměř skřípu zuby. Buď musím otázku potupně zopakovat, nebo už raději mlčet, zatímco on bude dál spokojeně žvýkat svého lanýže. Nedělá to schválně. Je to právník. Jak by řekla Mony, kurevsky dobrej právník.

„Dejve, já jsem se tě na něco ptala.“

„Ano, ten dotaz jsem zaznamenal.“

„A? Nemluv se mnou jako u soudu.“ Samozřejmě ani trochu netoužím jít s nimi, ale potřebuji slyšet, že bych mohla, pokud bych chtěla.

„Promiň, je to pánská jízda. Myslel jsem, že je to jasný. Navíc je to v Ambassadoru. Pokud vím, nesnášíš takový místa. Snobský, tak jim říkáš, ne?“

Pomalu napichuje na vidličku kousky masa, s takovou soustředěností, jako by seděl v laboratoři, a ne v restauraci.

Pánská jízda? Jasný?

„Myslela jsem, že ty pánské jízdy k životu nepotřebuješ.“

Tázavě zdvihne obočí.

„Říkal jsi to před naší svatbou, pamatuješ?“

„Ano, pamatuju, na ten rozhovor těžko zapomenout,“ neodpustí si rýpnutí. „Ale to jsem měl na mysli rozlučky se svobodou ve striptýzovejch barech, na který ses mě před svatbou ptala. Přinutilas mě přísahat, že nic takovýho nepodniknu, a pak ještě pro jistotu obvolala mý kamarády, aby je náhodou nenapadlo ňákou striptérku objednat. Málem jsem se loučil se svobodou v cukrárně.“

„Já nikomu nevolala. Volala jim Mony, bez mého vědomí.“

„Óká, ale sklenička dobrého vína s přáteli je trochu jiná liga, nemyslíš? Taková pánská jízda ti snad vadit nemusí, ne?“

„S přáteli? Takže ty Grígra považuješ za svého přítele? To si tě koupil rychle. A novou asistentku už ti taky vybral?“

„Měla by ses radši najíst, než ti to vystydne.“

Demonstrativně odkládám příbor a muchlám ubrousek na znamení toho, že už jsem dojedla. Jediné, na co mám chuť, je svléknout ty nepohodlné šaty, udělat si doma obyčejný smažák s hranolky, pak se naložit do vany a třídit si v ní schizofrenní myšlenky. Samozřejmě mi vadí Grígrovy podvody a mafiánské praktiky, ale co si budeme nalhávat, ještě víc mě užírá fakt, že se můj muž scuknul zrovna s takovým děvkařem. Lze zůstat věrným ve společnosti záletníků, nebo jsme tím, čím se obklopujeme? Věřím v druhou variantu. Nelze konat dobro v ohnisku zla. A proto je mi jasné, že od teď si o klidném spaní budu moct nechat jen zdát.

– – –

Kdo nežije s přísavkou jménem chorobná žárlivost, těžko si představí, jaké scénáře jsem schopna vyprodukovat v době, kdy David slaví s Grígrem. V Ambassadoru. Mozek pracuje na plné obrátky, a čím víc se ho snažím přesměrovat na jiné myšlenky, tím víc panika roste. Jen za poslední dvě hodiny jsem svému muži poslala víc než dvacet esemesek. To máme slušných deset za hodinu. Po páté jsem se začala stydět, po desáté přestal odpovídat. Kdo chorobně žárlí, ví, o čem mluvím. Jakmile pošlete první esemesku, už ty všetečné prsty tančící po klávesách mobilu nezastavíte. Než partner stačí odpovědět na jednu zprávu, má od vás v příchozí poště tři další.

Mimochodem, chorobného žárlivce jde rozpoznat vcelku snadno podle několika spolehlivých identifikačních znaků. Předně, stačí se podívat na jeho účet za telefon, speciálně pak na platbu za sms. Ať je, kde je, pokud má partnera a ten zrovna nesedí vedle něj, nepouští žárlivec mobil z ruky. Neustále na něm něco horečně vyťukává, v permanentní tenzi, a pak, utopený v nervozitě, každou chvíli třesoucíma se rukama kontroluje, jestli už dorazila odpověď, přesněji řečeno vysvětlení toho, co zrovna po partnerovi požaduje vysvětlit.

Chorobný žárlivec se ve společnosti zapojuje do hovoru jen sporadicky, aby neurazil. Má totiž dost svých „starostí“ než poslouchat, o čem se baví jiní. I když mu něco důležitého vykládáte z očí do očí a on přikyvuje, ve skutečnosti přikyvuje novým konspiračním teoriím, které se mu právě urodily v hlavě. Často také pod nejrůznějšími záminkami odbíhá do všemožných koutů a zákoutí, aby tam, nikým nerušen a neviděn, volal nebohému partnerovi a podrobně s ním pitval, co mu dostatečně nevysvětlil přes esemesky. Nutno dodat, že partner chorobného žárlivce málokdy tuší, o čem že je v oněch esemeskách a vyčítavých telefonátech vlastně řeč. Stejně tak není v silách žárlivcova partnera chápat jeho náhlé výkyvy nálad. Uvedu názorný příklad.

Jednoho krásného letního dne přišla Davidovi, toho času hájícímu klienta u soudu, esemeska následujícího znění: Jděte všichni do prdele!!! Autorem zprávy jsem byla samozřejmě já, toho času válející se s Mony na chorvatské pláži. Ležela jsem ve stínu slunečníku a snažila se soustředit víc na monografii o historii Židů než na to, co po večerech dělá můj přítel v Česku. Znali jsme se teprve pár týdnů.

Najednou jsem na těle ucítila něčí pohled, tak pronikavý, že téměř pálil. Patřil asi třicetiletému pohlednému Polákovi. Na ostrově trávil líbánky s manželkou tak nádhernou, až to hraničilo s drzostí. Vždycky, když jsme na ně narazily, zdálo se mi, že kolem nás prošla sama dokonalost. Drželi se spokojeně za ruce, dobře si vědomi svých kvalit a harmonie, kterou jako pár utvářejí.

A pak, zatímco ona to dokonalé tělo chladila v moři, jeho evidentně rozehříval pohled na mě. Mony si toho také všimla, cukaly jí koutky, na rozdíl ode mě. Proč na mě sakra musí zírat zrovna ztělesnění mých vlastních představ o věrném chlapovi? Tím pohledem potápěl celé mužské pokolení. Pod tím pohledem tála má naivita a ideje. Čím déle po mně pokukoval, tím víc ve mně rostla zlost vůči Davidovi. Když se neudrží tenhle Polák, co teprve David? Jak by se asi na pláži, mimo můj dozor, s kamarády, pod vlivem polonahých ženských těl, choval on? Možná by jen nekoukal. Možná by flirtoval. Možná by navázal konverzaci. Možná by…

„Réňo!“ zahrozila Mony, jejíž inteligenci není radno podceňovat. Všimla si mobilu v mé ruce a výrazu, který už znala stejně dobře jako mé myšlenkové pochody.

Sklopila jsem hlavu. Nejradši bych ji zavrtala do obrovského hradu z písku, který pracně uhnětla skupinka snaživých německých dětí.

„Renáto! Na to zapomeň! Jestli teď tomu chudákovi pošleš vyčítavou esemesku, do žádných hor ani na žádný výlet s tebou nepojedu a budeš se za trest celou dovolenou válet na lehátku a škvařit. David s tímhle nadrženým týpkem nemá nic společnýho!“

Musela jsem se zasmát, ale dlouho mi to nevydrželo. Polákův pohled nabral intenzitu rentgenu. Významně jsem na Mony kývla.

„Fajn, dělej, jak myslíš, ale až se David naštve, a oprávněně, já tě utěšovat nebudu,“ odnesla se důstojně ke sprchám.

Rozhodla jsem se otestovat, kam až je Polák (rozuměj David) schopen zajít. Nainstalovala jsem své tělo do poněkud krkolomné, leč svůdné pózy (alespoň jsem v to věřila) a zadívala se mu do očí. Trochu sebou škubnul, hned ale na koketerii přistoupil. Pohodlně se opřel o předloktí, zkontroloval, že novomanželka plave dostatečně daleko, a vyčkával.

Nejradši bych mu jednu vrazila, ale ovládla jsem se, trochu se koketně pousmála a začala si pomalu za krkem rozvazovat vršek plavek. Nervózně si poposedl. Chvíli jsem si pohrávala se šňůrkami, nechala je ležérně viset přes lehce odhalená prsa, pak jsem si klekla na čtyři a ladně, s řádně prohnutým hřbetem a vyšpuleným zadečkem, se natáhla pro opalovací olej. Pomalu, s pohledem vpitým do těch neurvalých očí, jsem roztírala olej na hrudníku (konečky prstů jsem při tom zajížděla pod vršek bikin, aniž bych ho stáhla), na vnitřní straně stehen a nakonec na břiše, přičemž jsem samozřejmě neopomněla lehce zajet rukou pod lem kalhotek. Nepřestávala jsem ho hypnotizovat pohledem, dobře si vědoma síly svých světle modrých očí v kontrastu s havraními vlasy. Polák zrudl až za ušima a… najednou mu bylo v plavkách trochu těsno.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Žárlivka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.