Naďa Horáková

Tajnosti sborovny

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Naďa Horáková, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8765-9 (epub)

ISBN 978-80-243-8766-6 (mobi)

Věnuji svým drahým snachám Zuzaně a Haně

NA ÚVOD

Škola základ života

V roce 1965 jsem jako tříleté dítě nastoupila do mateřské školky a ve školství jsem setrvala dodnes. Mám tedy zkušenost dítěte, žáka, středoškolského studenta, studenta vysokoškolského, učitelky i matky dvou synů.

Jako učitelka češtiny a dějepisu jsem začala sbírat perličky a dělat si nejrůznější zápisky o tom, co se ve škole událo. Na následujících stránkách najdeš, milý čtenáři, několik příběhů, jež jsem za těch třicet let prožila, byla jsem jejich svědkem či jsem je slyšela vyprávět od kolegů. Pro jejich zpracování jsem zvolila převážně formu fejetonu.

Většina je napsána s nadsázkou, ale neubránila jsem se ani tématům vážným a smutným. Škola je součástí života a společnosti, takže i ona má své stránky pozitivní i stinné. Samozřejmě jsem zavzpomínala i na své dětství a vzdala hold rodnému Slovácku. Jednotlivé fejetony nejsou řazeny podle časové posloupnosti. Některé jsem napsala před mnoha lety, některé letos. Do knížky jsem zařadila i ty, které vyšly v časopisu Malovaný kraj, a jednu povídku z almanachu Rozmarýn.

Po mateřské dovolené jsem se vrátila do zaměstnání v roce 1990. Když si na tu dobu vzpomenu, vybaví se mi mezi jiným i to, že tehdy, a ještě několik málo dalších let, kromě učebních osnov téměř neexistoval žádný úřední papír. Učitel i ředitel se mohli stoprocentně věnovat dětem a výuce. Nevím přesně, kdy se to zvrtlo. Zdá se mi teď, že úřední papír je ve školství tím nejdůležitějším činitelem. Nelíbí se mi to. Nelíbí se mi ani to, že všichni jsme se s tím smířili. Ale přece ten papír někdo vymyslí! Když si spočítáme, kolik školských úředníků připadá na jednoho učitele či naopak, měli bychom se zamyslet. Koho kontrolujeme? Učitele? Děti? A proč? A čte někdo vůbec ty papíry, které ze škol odcházejí, a proč jsou stále složitější a obsáhlejší? Učitel má přece v pohodě učit děti pohodě, a ne uštvaně administrovat pro další administrátory.

„Děti jsou naše největší bohatství.“ Mám pocit, že se z této věty pomalu stává fráze. Každý se jí ohání, ale skutek jaksi utek. Ve školství prý peníze jsou. Bohužel pak tedy ale jen velmi těžce protékají k těm nejdůležitějším kamenům, na nichž od prvopočátku škola stojí – k učitelům a žákům. Na počátku mohutný proud Moravy, na konci ratíškovický járek. Osobně nevěřím, že by při dobré vůli bylo přesměrování toků peněz přímo do jednotlivých škol tak těžké. Školy samy by si pak mohly rozhodnout bez zbytečných mezičlánků, co právě nejvíce potřebují.

Moje snacha Zuzana je mladá učitelka matematiky a přírodopisu. Budu tedy v kontaktu se školstvím soustavně. Chtěla bych být u toho, až ona bude po třiceti letech hodnotit naše školství. Doufám, že školství rozkvete z popelky do královny a že nad ním budou bdít šťastné hvězdy.

Kdybych měla vybrat báseň, která by se mohla stát mottem učitelů, zvolila bych známou báseň moravského básníka Jana Skácela (narodil se na Slovácku ve Vnorovech) ze sbírky A znovu láska.

Modlitba stará – stará!

A dej mi sílu unésti

všechno co změnit nemám sil

Odvahu abych to nač stačím

na tomto světě pozměnil

A také moudrost abych znal

a od sebe to rozeznal

Práce na této knize byla jiná než při psaní románů. Pro mě rozhodně klidnější a příjemnější, ale také jaksi zodpovědnější, protože jsem se nemohla ukrýt za fiktivní hrdiny. To mi způsobovalo největší problém – přiblížit školu realisticky, ale bez mentorských a didaktických mouder dlouholeté kantorky, a také se nebát poukázat na nešvary. Učitelé většinově nejsou rebelové a svůj úděl nesou mlčky a trpělivě, jen v těch sborovnách si trochu pobrblají. Při psaní Tajností sborovny jsem si vzpomněla na spoustu lidí i situací, na něž jsem dávno nepomyslela. Samozřejmě nechyběla ani trocha nostalgického a úsměvného nadhledu, který přináší čas a nabyté zkušenosti.

Milý čtenáři, pokud při četbě Tajností sborovny zavzpomínáš na svá školní léta, na své rodiče, když ještě byli mladí, na své spolužáky a kamarády, na své učitele a jejich nelehkou, nedoceněnou, ale potřebnou práci, splní tato skromná kniha účel své existence.

30. září 2018

Naďa Horáková

učitelka češtiny a dějepisu na základní škole

JAK SE STÁT SPISOVATELEM ANEB SLÁVA OKOLNOSTEM

Kdysi jsem četla jakousi numerologickou statistiku, že nejlepší předpoklady pro spisovatelství má člověk, který se narodil 8. srpna v letech, jejichž součet dává 4, tedy například v roce 1966, 1975 nebo třeba 2002. Takže pokud jste se narodili v oněch termínech, může se z vás stát úspěšný spisovatel. Ovšem kromě štěstí na datum narození musíte mít ještě vrozenou trpělivost, která přináší růže, tedy musíte umět knihu vysedět u počítače.

Nejraději píšu od podzimu do jara, zabalena do deky a se spoluautorem. Nejvíce knih jsem napsala s krysaříkem Dingem. Mým současným spoluautorem je norský lesní kocour Pan Tau. Na rozdíl od Dinga, který mi většinou ležel u nohou, je Pan Tau spoluautor aktivní. Někdy se projde po klávesnici a naťuká nějakou tu řádku.

A jak jsem se stala spisovatelkou? V podstatě náhodou. Splňuji pouze třetinu oné numerologické poučky – narodila jsem se osmého dne v měsíci. Do třicítky mě ani nenapadlo, že bych nějakou knihu napsala. Své první kantorské místo jsem dostala na základní škole, ale měla jsem představu, že jednou půjdu učit na gymnázium, protože jsem vystudovala filozofickou fakultu a mám aprobaci na střední školu. Celkem jsem dostala v průběhu sedmi let na začátku své kantorské dráhy tři nabídky od různých gymnázií, abych u nich nastoupila jako učitelka češtiny a dějepisu. Dvakrát jsem nabídku odmítla s odůvodněním, že synové jsou ještě malí. Tehdy jsem už koketovala s psaním povídek. Potřetí jsem nabídku přijala. Jednalo se o učitelské místo na jednom gymnáziu v okresu Hodonín. S panem ředitelem a jeho zástupkyní jsem tehdy jednala tuším dvakrát během čtrnácti dnů v červnu a na posledním setkání jsme si plácli. To znamená, že podáním ruky jsme uzavřeli ústní dohodu, že po prázdninách nastoupím. Řekli mi, abych to oznámila ve škole, kde jsem pracovala, a že příští týden mám přijít podepsat pracovní smlouvu. Hned následující den jsem na základní škole oznámila vedení, že od příštího roku půjdu učit na to a to gymnázium. Ovšem ledy se náhle hnuly (spíše bych řekla, že se odlomila pořádná kra) a hned příštího dne odpoledne mi paní zástupkyně onoho gymnázia zavolala, že si to s panem ředitelem rozmysleli a že mě neberou. Že by mi někdo za zády postál za kmotra? Že by měl zájem o to místo někdo s přejícím kmotrem z vyšších míst? Bylo mi to trochu líto, ale zase se mi ulevilo, že budu mít čas na cepování svých synů. Vyplatilo se – mám z nich radost. No a toho času jsem využila také k tomu, že jsem začala psát romány.

Pokud bych šla učit na gymnázium, nemyslím si, že bych se psaní věnovala ve větší míře. V mládí jsem bývala velká perfekcionistka a zcela jistě bych se víc vrhla na studium probírané látky a tvorbu rozsáhlých příprav na středoškolské hodiny.

Takže bych chtěla se zpožděním více než dvou desetiletí poděkovat oněm domnělým kmotrům a okolnostem, že pravděpodobně umožnili svým starostlivým aktem součinnost učitelky se spisovatelkou. Samozřejmě předcházející řádky nepostrádají pořádnou porci nadsázky, s tím spisovatelstvím to není tak jednoduché. Do vínku jsem dostala trpělivost a rodinný talent. Mám společné předky s Robertem Musilem, rakouským spisovatelem, a knězem Aloisem Musilem, českým orientalistou a spisovatelem. Literárně činnými v rámci svých regionů byli i další mí příbuzní. Moje vlastnice Bärbel Jílková zase podědila talent výtvarný, je úspěšnou malířkou a designérkou.

Konejšivě se říká, že všechno zlé je k něčemu dobré. Někdy na tom možná něco bude, ale pokud se obklopíme lidmi přejnými a vyrovnanými, kteří drží slovo, to dobré dostaneme i bez toho zlého. A to přeji nám všem, i všem milým kmotrům i kmotříčkům.

PAN PŠENIČKA POTKAL PANÍ PĚNIČKOVOU

Hodiny slohu patří u dětí, které málo čtou, k největším strašákům. Slovní zásoba, gramatika a fantazie v jedné kupě je pro někoho horší než šichta v dole. Většina dětí má ale ráda hry, tak se češtináři snaží alespoň jejich prostřednictvím hodiny zpestřit. K docela oblíbeným „hrám“ patří písmenkovka.

„Tak děti, dnes si trošku procvičíme slovní zásobu,“ říkám žákům šesté třídy.

„A jak?“ vyhrkne Pavlík.

„Uvidíš,“ odpovím a začnu psát na tabuli. S touto třídou jsem písmenkovku ještě nehrála.

Pan Pšenička pelášil přes prkno položené přes potok. Potkal paní Pěničkovou pospíchající pro proso pro ptáčky. Pěkně pozdravil. Paní Pěničková potěšeně přikývla.

„Vyberte si jakékoliv písmeno. Máte na to deset minut. Chápete, co máte dělat?“

Třída přikývne a zvedne se les rukou.

„Můžu si vybrat písmeno, jaké chci?“ zeptá se Jana.

„Ano, jakékoliv,“ zopakuji. Les rukou prořídne. „Ale raději se vyhněte samohláskám. To je hodně obtížné.“

„Ale na A nic nevymyslím,“ hlásí se Karel.

„A je samohláska,“ řeknu trpělivě. Další ruce dole.

„Jak to má být dlouhé?“ třepotá rukou již jen Irena.

„Co stihneš za deset minut.“

„A kolik toho mám stihnout?“ chce upřesnit.

„Co nejvíc,“ odpovím.

„Ale já toho moc nestihnu,“ strachuje se Irena.

„Uvidíš, třeba ti to půjde rychle. Zkus to!“

Konečně je ve třídě klid. Některé děti píšou jako blesk a jsou na nich vidět záblesky poznání, jak k nim shůry přicházejí. Jiné hledí na papír a hryžou tužku a jiné automaticky opíší moje věty z tabule, aniž by se jen namáhaly podat sebemenší výkon.

Deset minut uběhlo.

„Konec!“ hlásím. „Kdo nám to chce přečíst?“ Zvedne se několik rukou.

„Karle, tak třeba ty,“ řeknu.

„Ušatá Uršula upadla u úlu. A víc jsem nevymyslel,“ povzdechne Karel.

„Uprdla u úlu!“ zařve klasický provokatér Pavel. Třída se pubertálně zasměje.

„Už po sté vám říkám, abyste nepoužívali vulgarismy,“ říkám nevzrušeně. V duchu oceňuji Pavla, že nepoužil pernější variantu. Pavlův tatínek doma a ostatně i na veřejnosti mluví jako dlaždič.

„Petře, co jsi napsal?“ Jdu k němu.

Petr má v sešitě načmárané klikyháky, které by jistě zaujaly i kryptologa. Evidentně je nepřečte ani sám po sobě.

„Napiš si dnešní datum, ať se v probírané látce vyznáš,“ klepnu na stránku a vracím se ke Karlovi a jeho U.“

„Karle, přece jsem vám říkala, a tobě zvlášť, že samohlásky máte vynechat!“ povzdechnu.

Vtom se přihlásí Petr a s pokřiveným úsměvem čte, či spíše recituje s očima upřenýma někam na stěnu: „Pan Pšenička plácl paní Pěničkovou po prdeli.“

Třída opět začne řičet. Petr zabodoval.

Nehnu ani brvou a řeknu: „Pak paní Pěničková plácla prostořekého provokatéra Petra po papuli.“

Třída se uznale zasměje. Teď zas bod pro mě.

„Já jsem vymyslela na A!“ vyhrkne najednou Adéla.

„Tak do toho,“ pokynu jí zvědavě.

„Adéla aktivně abgrejdovala Apel.“

„Ale abgrejdovala začíná na U a je tam epl!“ přihlásí se premiant Tomáš.

„Máš pravdu, Tomáši,“ potvrdím. „Ale slangově se může napsat česky s A a epl se píše s A.“

„Ale paní učitelko, jak se teda slušně řekne, když si někdo…?“ přihlásí se najednou David, třídní filozof.

„Upustí ducha,“ vyhrkne Aleš.

„Upustí úprd?“ přidá Anička svoji verzi spisovnosti.

„Uleví si,“ je si jistý Ivan.

Je jasné, že nad tím některé děti přemýšlely. V hlavě mi to šrotuje. Nemůžu si vzpomenout na odborný medicínský termín.

„Uprcne!“ volá vítězně David.

Hlavou mi letí: uniknou plyny, dokonce si vzpomenu i na archaismus ze středověku bzdít, vzpomenu si i na Báseň o prdu od Sládka, ale stále mi nic spisovného nenaskakuje. Vím, že musím pohnout, protože děti jsou schopné ve vteřině vymyslet další a další lidové i nelidové výrazy. Utnout diskusi ale nechci, přece jim nemůže zůstat v paměti, že prd se nedá říct slušně.

„Meteorismus!“ vyhrknu najedou.

„Upustit meteor?“ ozve se tiše jakýsi udivený chlapecký hlásek.

Třída se vzápětí rozesměje.

„Martin mete meteor!“ řekne výsměšně Honza a celá třída se podívá na Martina a zase se smějí.

Tuším, že toto vysvětlení není příliš šťastné.

„Existuje jeden ještě přesnější výraz,“ zachraňuji situaci. „Ale nemůžu si na něj vzpomenout. Davide, vytáhni mobil a podívej se. Najdi slovo meteorismus, tam by to mělo být vysvětlené.“

David vytáhne z tašky mobil a třída napjatě očekává, jak se vlastně spisovně řekne ten prd.

„Fla-tu-len-ce,“ slabikuje David. „To je prdění a jeden prd je flatus.“

Děti se uchechtnou, ale flatus je k mé úlevě evidentně nezaujal.

„Ale paní učitelko,“ uvažuje David. „Ten meteor i flatus jsou cizí slova. Přece musí být něco slušného i česky.“

Třída zase obnoví pozornost a dívá se na mě. Snažím se zachránit tím archaismem.

„Ve středověku tomu říkali bzdít.“ Chvíli je ticho.

„A byl to teda spisovný výraz?“ zeptá se Irena.

Jsem zase v koncích. Už mě ten prd začíná pěkně sr… štvát. „Nevím,“ odpovím popravdě. „Nejsem odborník na středověkou slovní zásobu.“

„Já už to mám,“ řekne najednou Pavel vítězně a mně se ježí vlasy, co z něho vypadne. „Je to řóch!“

„Jo, jo, někdo řóchl,“ přidávají se další, kteří tento nářeční výraz znají.

Rezignovaně jsem zticha. Vím, že jsem jako odborník i pedagog neuspěla. Ovšem od příště už poučena budu zadávat prověřená písmena. Musím ale promyslet všechna úskalí, která se mohou vyskytnout.

„Pšouk,“ vytane mi najednou v mysli. „Děcka, spisovně by to měl být pšouk!“ vyhrknu vítězně. Přece jen mi neurony ještě trochu fungují.

„Paní učitelko, to je hustá hra,“ ocení ji najednou Martin. Ostatní přikyvují. Martin s očima upřenýma na Honzu pomstychtivě pokračuje: „Příště můžeme psát na H!“

HOLA, HOLA, ŠKOLA VOLÁ

Celkem pravidelně se stává, že dítě přijde do školy a po první či druhé vyučovací hodině odpadne. Je mu špatně, má teplotu nebo jím lomcuje zimnice. Většinou z dítěte vypadne, že mu rodič řekl, ať to ve škole zkusí, jestli to vydrží.

Třídní učitel pak musí zavolat rodiči, že je jeho dítě výuky zdravotně nezpůsobilé a jestli rodič může, ať si pro dítě přijde.

Pryč jsou ty časy, kdy nemocné dítě doprovodil ze školy domů zodpovědný spolužák a opět se vrátil do výuky, případně ho doma dokonce pohlídal. Dnes nesmí ze školy dítě samo vytáhnout paty, dokud není konec vyučování. Ve vesnických školách na Slovácku odvoz obvykle zabezpečí prarodiče, i když dnes už začíná být problém. S posouvajícím se věkem odchodu do důchodu prarodiče pracují a občas se stane, že takové indisponované dítě musí zůstat ve škole až do konce vyučování, protože zákonný zástupce dítěte a zástupce zákonného zástupce i při nejlepší vůli nemohou z práce odejít.

Třídní učitelé obvykle volávají rodičům ze svých soukromých telefonů, protože použití pevné školní linky nebo školního mobilu vyžaduje zajít do ředitelny. To vždy záleží na učiteli: někteří jsou raději, že nemusí svou velitelku vidět (natož cítit), další šetří čas, jiní si rádi popovídají s rodičem obsáhleji. Ale jsou i Harpagonové, šetřílkové vlastní kapsy, kteří nechají žáka raději hodinu skomírat ve třídě, když se náhodou ke školním telefonům nedostanou.

Ale školní hovory, ať už ze školních či soukromých aparátů, jsou také docela zajímavá sonda do soukromí rodin. Mnohdy než se učitel stačí představit, zareaguje rodič jako první. Tady máte některá přivítání, kterých se mi od rodičů dostalo, když si nedali pozor a předpokládali, že volá někdo jiný.

„Čau vole, to je dost, že se ozveš!“

„Tak kdy to zase roztočíme, drahoušku?“ (S tímto tatínkem bych tehdy opravdu ráda roztočila cokoliv.)

„Je to v prčicích, dnes nemůžu.“ (Prčice jsou zde použity jako eufemismus, ve skutečnosti rodič použil přesně to, co si myslíte.)

„Prosím, tady pan inženýr Jan Malý, PhD., ředitel Českých velehor.“ (Jméno, příjmení i funkce jsou v mém podání samozřejmě fiktivní – v rámci ochrany osobních údajů, píši po 22. květnu 2018.)

„Nechte to na poště, jsem u doktora.“ (Omyl s doručením balíku původně domů.)

„Už jsem ti řekla, abys nevolal!“

„Už mě neštvi!“ (Opět eufemismus.)

Musím říct, že se zdokonalováním a zvětšováním displejů mobilů se podobné omyly už téměř nestávají. Trend je teď naprosto jiný. Občas rodiče po přijetí hovoru z neznámého čísla dychtivě vyhrknou onu kouzelnou větičku: „Haló, tady Impulsovi.“

DLOUHONOHÁ KAČENKA

Kačenka byla dívenka hezká jako obrázek. Štíhlá postavička jako proutek, dlouhé nohy, medové vlasy, modrá kukadla orámovaná křovím černých řas a pusinka jako malina. Jenže její třpytivá krása měla malou chybičku, dívenka byla natvrdlá. Jak měla dlouhé nohy, tak měla dlouhé vedení, že jsem si vždycky vzpomněla na Dykova Krysaře a na postavu Seppa Jörgena, který se jediný zachránil v městečku Hammeln. Věci mu docházely až druhý den. Někdy jsem měla pocit, že Kačence některé věci nedošly nikdy. Dokud byla malé děvčátko, působila její naivita roztomile, ovšem ve čtrnácti letech sklízela jen posměšky. Spolužáci Kačenku považovali za hloupou, takže ani její krása, ani její supermódní outfity nebyly zdrojem závisti. Kačenka věděla, že je hezká, ale nevěděla, že je krásná jen do té doby, než promluví. Někdy jsem měla pocit, že i ti čtrnáctiletí kluci, kteří s Kačenkou vyrůstali od první třídy, snad znají tezi, že krása pomíjí, ale blbost je věčná. Na druhou stranu však byla Kačenka milá a obětavá a ráda každému podala pomocnou ruku. V té třídě jsem učila ráda. Byli sice příšerně ukecaní, ale ctili autoritu učitele. Bylo 13. listopadu, tedy nevyšší čas na listopadový diktát. Vybrala jsem jeden, který podle mého mínění patřil k těm lehčím.

„Jsou to jen jednotlivé věty a souvětí,“ představila jsem jim diktát. „Dávejte pozor na čárky. Je tam jen jedna věta vedlejší a jedna věta s několikanásobnými členy. Takže dávejte čárky jen tam, kam opravdu patří.“

Byla jsem si jistá, že všem slovům musí rozumět. Byl to diktát doporučený pro 8. ročník a já jsem ho ještě rapidně zkrátila. Jenže chyba lávky! Problém nastal hned u první věty.

„Oči modré jako chrpy se jí zalily slzami.“

„Modré jako co?“ zeptala se právě Kačenka naprosto dezorientovaně.

„CHRPY! Chrpa, vzor žena, rostlina, modrý květ!“ vysvětlila jsem. Někteří spolužáci se již uculovali a nenápadně prskali.

„To jsem nikdy ale neslyšela,“ řekla vyčítavým hlasem do třídy Kačenka.

Na to jsem nereagovala, Kačenka nebyla žádná čtenářka, snad jen módní katalogy ji dokázaly zaujmout.

„V údolí stával starobylý dům s římsami.“

„Dům s čím?“ opět nechápající Kačenka.

„S ŘÍMSAMI! Římsa, vzor žena. Je to ozdobný prvek na stěně nebo chrání okno proti dešti.“

Kačenka sklonila hlavu k sešitu. Bylo mi jí líto. Pár vět prošlo bez problémů.

„Ozdobili jsme si jedli staročeskými slaměnými ozdobami.“

Kačenka se na mě váhavě podívala. Viděla jsem, že má problém, ale už se bojí zeptat, ne snad kvůli mně, ale kvůli spolužákům, aby se jí zase nesmáli. Přečetla jsem tu větu ještě jednou, málem jsem ji slabikovala. Kačenka se na mě vděčně podívala.

Odpoledne jsem diktáty opravovala a nestačila jsem se divit. Kačence se moc nedařilo, či spíše zadařilo.

Oči modré jako chrti se jí zalily slzami. Nejdřív jsem si pomyslela něco o tom, že je Kačenka i hluchá. Přece jsem jim vysvětlila, co je chrpa, a chtěla jsem slovo chrti opravit. Jenže pak mi jen tak matně proletělo hlavou jakožto manželce veterináře, že snad nějací modří chrti by mohli existovat. Internet mi to potvrdil. Americký modrý gaskoňský chrt. Sice přirovnání oči modré jako chrpy vypadá lépe než oči modré jako američtí modří gaskoňští chrti, ale co se týče přirovnání, fantazii se meze nekladou. Jen jsem slovo chrti dala do kroužku a uznala jako správné.

Sice mě pak ještě dorazila další věta v Kačenčině podání: Ozdobili jsme se a jedli jídlo se staročeskými sladěnými ozdobami. Zřejmě měla na mysli, že ozdoby byly sladké, či snad se jí v té době hlavou honilo to, jak půjde barevně sladěná na rande. O krasavici Kačenku byl totiž mezi staršími kluky obrovský zájem. Ti zřejmě o konverzaci moc nestáli, i atraktivita je žádaná.

Potkala jsem ji po pár letech, když jsme byli na dovolené v jižních Čechách. V hotelu jsem přicházela k recepci a recepční hezká jako obrázek se na mě už zdaleka radostně usmívala. Byla to ona. Na slušivé bílé halence měla připnutou jmenovku Kateřina Chrtová.

P.S. Tento rok jsem výše vzpomínaný diktát psala s osmáky opět. A opět jeden chlapec napsal oči modré jako chrti. Tak uvidíme, co se z toho za pár let vyvine…

HOVORY H

Celý život, kromě brněnských studií, bydlím na vesnici. Ratíškovice, Hostovlice u Čáslavi, Mutěnice. Mutěnice jsou jedna z největších vinařských obcí na Slovácku. Tak se přihodilo, že i my s manželem vlastníme vinný sklípek se zahrádečkou malou jako dlaň a jedním papírákem, tedy ořešákem rodícím obrovské ořechy s křehkou skořápkou. Jinak jsme bezzemci, to znamená, že nemáme pole ani vinohrad. Sklípek je to památný – říká se mu U úprky, protože kdysi dávno patřil rodině Joži úprky, což byl významný slovácký akademický malíř.

V roce 2016 se u nás ve sklípku konala Noc knihoven a při té příležitosti pan Josef Fantura, ředitel Galerie výtvarného umění v Hodoníně, připravil malou přednášku o našem sklepě a Jožovi úprkovi. Zjistil, že sklep dal zřejmě postavit okresní soudce Karel Novák a v letech 1922 až 1926 hodonínský starosta. Oženil se s dcerou Joži úprky. Dokonce je o našem sklepě zmínka v odborné literatuře jako o díle architekta Antonína Blažka, jenž sklep navrhl. Je postaven v duchu venkovské secese a vzor měl v budově hodonínské galerie, kterou Blažek také navrhl.

A proč o našem sklepě vlastně píši? Rádi se v něm scházíme se svými přáteli, má totiž opravdu úžasnou atmosféru. Obrovský stůl starý přes sto let toho už hodně zažil. Já říkám, že u takového stolu si plácl starý Lízal s mlynářem Vávrou o Maryšu. Zdá se, že stůl ponouká i naše hosty k dobré náladě a vyprávění. Samozřejmě se hovory H, jak jim říkáme, občas stočí i na děti a školu. Začíná to obvykle větou: „Já bych učitele dělat nemohl…“ Chodíme i do jiných sklepů Pod Bůdy, jak se říká oblasti mutěnických vinných sklepů. A náhody se dějí. Jednoho pozdního sobotního odpoledne jsme navštívili sklípek našeho kamaráda. Měl ve sklepě zájezd Pražáků. A jedna z těch Pražáků byla učitelka. Vrána k vráně sedá a za chvíli jsme se my dvě bavily o škole. Paní vyprávěla příhodu, která se jí právě minulý týden stala. Učila na prvním stupni soukromé školy. Nezvoní u nich, látka se probírá podle momentální nálady dětí, dbá se na jejich názory, pár dětí ve třídě a další vymoženosti, o kterých se státním školám s natřískanými třídami může jen zdát.

Ovšem na školné si tam někteří rodiče berou půjčku.

Dva desetiletí chlapečci udělali po bloku výtvarné výchovy nepořádek na záchodě. Vymotali všechny záchodové papíry, namočili je do vody, do níž přidali vodovky, a házeli barevné bomby po stěnách. Byli šikovní, Pollock by jim mohl závidět. Jejich tatínkové přišli ihned po telefonickém vyzvání. Tvářili se pokorně a neměli pro svá dítka slova pochopení. Jeden z tatínků byl známá celebrita. A právě ten se slovy omluvy za řádění svého potomka vymalování záchodků ihned zaplatil, a dokonce přeplatil.

Za týden jsme měli hovory H u nás ve sklepě. Přišel známý se svým známým. Tipněte si. Opravdu. Ten známý známého byl tatínek toho druhého uměleckého rošťáka.

Tatínek Radek nám povyprávěl tu výtvarnou story a hned přidal další. Jeho Hynek je jedináček a magnet na průšvihy. Tenhle týden byl tatínek Radek opět ve škole na trestné lavici, a to dokonce dvakrát. Hynek se porval s jiným chlapečkem, protože ho protivník provokoval, že je moravská náplava. Hynek mu zase řekl, že je debil. Rvačku a nadávku řešila třídní učitelka, tatáž paní učitelka, o níž už byla řeč. Tatínkové se sobě navzájem omluvili a rukoudáním uzavřeli smír, který spolu pak zpečetili vykouřením dvou marlborek na kávě v denním baru. Doma pak měl tatínek Radek se synkem Hynkem pohovor.

„Hynku, nemůžeš lidem nadávat do debilů.“

„Tatí, on mě provokoval, říkal, že jsem moravská náplava, on že je Pražák.“

„Příště mu řekni, že jsi Hodoňák stejně jako náš první prezident Masaryk.“

„Tak dobře.“

„Hynku, o lidech si jen mysli, že jsou debilové, ale nesmíš jim tak říkat. Když někdo provokuje, tak má problém sám se sebou. To ty nevyřešíš. Ten člověk si to musí přebrat sám.“

V pátek byl tatínek Radek ve škole opět. Hynek měl konflikt s jednou z paní učitelek, nechtěl poslechnout její příkaz (přece jen mají i zde určité mantinely) a věc vyřešil po svém. Řídil se přesně otcovskými radami.

„Paní učitelko, já vám nemůžu říct, že jste debil, já si to jen myslím. Jestli máte problém sama se sebou, já to nevyřeším. To si musíte přebrat sama.“

KLOBÁSA

Letos o prázdninách se v našem sklepě rozvinula jedna zajímavá diskuse o klobáse. Začala tak, že se naši přátelé smáli nápisu „vařený klobás“, který viděli v jedné místní restauraci. Nám Moravákům to nepřijde nijak divné, ovšem přátelé byli návštěvníci ze severních Čech. Musím podotknout, že všichni byli humanitního vzdělání, jen jeden muž byl sice inženýr, ale jeho maminka je učitelka češtiny, což znamená, že i on je v této sféře doživotně kvalifikovaný.

Naši milí přátelé z Čech tvrdili, že „vařený klobás“ je neuvěřitelně legrační spojení a že je to s prominutím oslovina.

„Vařená klobása!“ tak zní jediná správná verze, tvrdili jako jeden muž.

Oponovala jsem: „Podle mě může být i vařený klobásek.“

„Když teda už… není to spíš vařená klobáska?“ zaznělo nesouhlasně z českého pléna.

„Já bych teda dal ten klobásek,“ podpořil moji verzi další přítomný Moravan a z talíře na stole si vzal kolečko čabajky.

„A jakej by to teda byl vzor?“ dožadoval se češtinářský inženýr odpovědi.

„No… les,“ řekla jsem. „Klobásek bez klobáska. Sice správně asi bude klobásek bez klobásku – vzor hrad, ale pravý Moravský Slovák to vyskloňuje jako klobásek bez klobáska.“

Přítomný vážený dirigent vážné hudby se vážně zamyslel: „A jak bude vypadat pátej pád? Klobáske?“

„Proč bys na klobáska volal?“ nechápal přítomný moravský gurmán.

„Je to neživotný, takže volal ne na klobáska, ale musí to bejt na klobásek, na koho co,“ opravil gurmána inženýr.

„Dyť říkám, nežije, tak nevolám, né?“ broukl spokojeně gurmán.

Abych zabránila česko-moravské rozepři, vyzkoušela jsem si svoje smiřovací schopnosti: „Klobásek bez klobásku jako hrádek bez hrádku i hrádka, takže volám ne hrade nebo lese, ale hrádku klobásku!“ Všem se nám začaly protáčet panenky, jak jsme přemýšleli, kde vlastně leží ta gramatická pravda. Padaly takové futuristické tvary a patvary, které jakožto češtinářka nemohu ani reprodukovat.

Když jsme dořešili problém klobásy, rozhořela se diskuse o odlišnostech mezi češtinou a moravštinou. Brambor – brambora, zemák – ertepla, okurek – oharek, pouzdro – pérečník, knedlík – šiška. Následně se severočeské invazi začalo vysvětlovat, co znamenají slova lašovat, mlgonit, fňágat, cagoň, gambatý a třeba šabršúla. Tito přátelé jezdí pravidelně i s fenkou bernského salašnického psa, která se jmenuje Fanny. A právě na Fanny se projevuje česko-moravské nedorozumění nejvíc. Když ji oslovím: „Poť za mňú!“, nereaguje. Musím jí říct: „Pojď ke mně.“

Doma mně pak pořád ležel v hlavě ten klobásek, proto jsem se podívala do Slovníku spisovné češtiny pro školu a veřejnost. Uváděl pouze možnost klobása. Neuspokojilo mě to. Tak jsem se mrkla i do Slovníku spisovného jazyka českého, do prvního dílu vydaného v roce 1958. Ten mé moravské srdce potěšil. Základní tvar byl sice klobása bez klobásy, ale připouštěl i řidčeji a oblastně klobás bez klobásu. Jako zdrobněliny uváděl klobáska bez klobásky, ale také klobásek bez klobásku. Verze klobásek bez klobáska tam uvedena nebyla, ale mně jako Slovačce bylo jasné, že i tato nářeční verze musí být akceptovatelná, i když jen jako součást češtiny nespisovné.

A i u samostatného hesla „klobásek“ byla poznámka, že ho použili ve svých dílech Růžena Svobodová a Alois Mrštík. To by mělo dokládat, že tento výraz na rozdíl od klobásy a klobásu je českomoravský.

Je zřejmé, že slovácké vinné sklípky jsou mnohdy centrem téměř vědeckých disputací, jsou tedy takovým místním vzdělávacím střediskem. Když pak nad ránem hosté odcházejí spát do penzionů a domorodci do vlastních baráků, jsou z nich češtináři, filmaři, jaderní vědci, ekonomové, politikové, prezidenti, závodní jezdci formule jedna i Rallye Dakar, odborníci na silnice včetně dálnic…

A to je dobře, ať klobása, nebo klobás, hlavně že si rozumíme. Vždyť nejsme psi, ale lidé, kteří žijí v době, kdy je současná společnost chápána jako nejvzdělanější za celou dobu existence lidské civilizace. A tak to by v tom byl čert, abychom se nedomluvili!

FRANCOUZÁK

Ještě před pár lety byly mezi školáky až do deváté třídy projevy veřejné intimity takové, že kluci tahali holky za vlasy, podkopávali jim nohy nebo jim uštědřili herdu do zad. Tak projevovali svůj zájem o opačné pohlaví. Holky zase postávaly u dveří tříd a dělaly na své oblíbence oči. Pak se společně chichotaly a zakrývaly si dlaní pusu. Musím přiznat, že mi lezlo na nervy hlavně to chichotání, protože to bývala tak nepříjemně řezavá fistule, afektovaná a falešná jako stará pětikoruna. Ale děti od sebe dodržovaly tělesný odstup.

Postupem času se projevování sympatií vůči opačnému i stejnému pohlaví jaksi ztělesnilo. Kluci a holky se objímají, třeba několikrát denně, pokaždé když se znovu po hodině na chodbě uvidí. Objímají se holky s klukama, holky s holkama i kluci s klukama. Není na tom nic pohoršujícího, jen to působí vlezle a směšně, pokud se tak děje soustavně.

Dokážete si představit, že se na chodbě mezi všemi žáky potkají dva pánové učitelé tělocviku a začnou se objímat? Nebo paní ředitelka s panem školníkem, paní uklízečka s vedoucí kuchyně, paní učitelka češtiny s paní učitelkou matematiky? Řeknete si, že je to nevkusné, že jsou trapní.

Představte si situaci reálnou: Čtrnáctiletý žák osmého ročníku jde po chodbě, uvidí šesťačku a oba se na sebe vrhnou, halekají a vítají se, jako by přijeli z expedice na jižní pól, objímají se a líbají se na tvář. Učitelka na dozoru je napomene, aby si podobné intimity odpustili.

Chlapcova reakce: „Je demokracie! Můžu si dělat, co chci!“

Šesťačka, nejprve zaskočená, vědoma si, že jejich chování není ve škole žádoucí, začne pak svému rytíři přitakávat: „Je demokracie!“

„Jistě, práva, ale i povinnosti. Přečti si školní řád, jak se máte k sobě chovat…“ zní odpověď dozoru.

„Nic takového tam není!“ řekne chlapec.

„Je!“ utne konverzaci učitelka a vykáže chlapce na jeho patro. Holčička se za ním toužebně dívá a dělá gesta, jako by jí zbyly prázdné ruce a oči pro pláč, když její kamarád odchází na své patro krokem vzbouřeného námořníka. Že by si měla nachystat věci na další hodinu, jí je daleké jako vzdálené vrcholky hor.

Před pár lety jsme museli do školního řádu dopsat větu: „Ve škole jsou zakázány veřejné projevy intimity.“ Některé dvojice si totiž pletly školu s parkem. Postavily se k automatu a vášnivě se u něho líbaly. Bylo to ještě před „pamlskovou“ vyhláškou, kdy jsme měli ve škole automat na bagety, nealkoholické nápoje a cukrovinky. Automat ti zamilovaní vždy volili záměrně, protože se u něho o velké přestávce zdržovalo hodně dětí, a ty milostné dvojice měly potřebu svou vášnivou lásku dávat svému okolí najevo. Když je učitelé napomínali, aby se chovali tak, jak přísluší jejich čtrnácti letům a školnímu prostředí, tvářili se jako Romeo a Julie při posledním smrtelném objetí. Některé dvojice zvolily pak za své protestní memento (proti onomu bodu ve školním řádu a nepřejícím a závidícím učitelům) divadelní vystoupení na prostranství před školou. Přisály se k sobě jako pijavice a předváděly před odcházejícími učiteli i dětmi takové francouzáky, že by se za ně nemusel stydět ani pověstný Giacomo Casanova. Nevím, co by žáci dělali, kdyby viděli třeba svou třídní učitelku, jak stojí u automatu, z kterého právě vytáhla bagetu, zakousnutá do pana zástupce. Každý ví, že to se nedělá, že je to nevhodné, i kdyby podobný zákus předváděli na veřejnosti manželé.

Zkrátka to, co se děti nenaučí ctít doma, na to je škola krátká.

DIKTÁTY

Diktát, postrach hodin českého jazyka, už není tím, čím býval.

Pamatujete na lahůdky starých češtinářů, které nám způsobovaly nejrůznější nelibé tlaky a pocity kolem žaludku? Kdeže loňské sněhy jsou!

Hledím do knížky a diktuji žákům osmé třídy. Připomínám laskavému čtenáři, že se nacházíme na Slovácku, v kraji zemědělském, vinném a proslulém krásnými lidovými písněmi, plnými poetických textů a libozvučných slov.

Pramínek bublá a zurčí.

„Co dělá, pančitelko?“

„Bublá a zurčí.“

„Surší?“

„ZZZurrrčí!“

„To je ale divné slovo,“ stěžuje si Alan sousedovi.

Nastává čas senoseče.

„Čeho?“

„Senoseče!“

„Co to je?“

„Žně,“ pronese ze zadní lavice Patrik a polohlasně dodá k Alanovi něco o tažném zvířeti.

„To ještě existuje?“

Slavíci vysoko na nebi trylkují.

„Pančitelko, to je diktát snad ještě od Kosmasa,“ broukne Nicol znechuceně.

„Slavíci trylkují, Natálie, ne lelkují!“ klepnu prstem Natálii do sešitu s povzdechem na ono inkriminované slovo.

„Nemáte tam něco normálního českého?“ zeptá se Aneta.

Povzdechnu znovu, nalistuji jinou stránku a diktuji dál. Ráda nakupuji v e-shopu. Personální komputer se skládá z hardwaru a softwaru. Bratr pracuje v managamentu mezinárodního koncernu. Lasery jsou využitelné snad ve všech oborech lidské činnosti.

Žáci píší, ani nehlesnou. Dodiktuji.

„Tak vidíte, pančitelko, že to šlo,“ pochvaluje si Barbara.

„Jen to chce jít víc s dobou,“ přidá se Carlos.

„Na trylkování už nikdo není zvědavý,“ doplní Timur.

„Aj na tu sénoseč už séře Rintintin,“ houkne Jan tlumeně, abych to neslyšela. Slyším, ale dělám, že nedoslýchám, raději.

„Snad Bílý tesák, ty elementále,“ podívá se na něho Sára udiveně. „Ty nejsi v obraze nebo co?“

Na Bílého tesáka reaguji a obrátím se na Sářinu sousedku.

„Stello, kdo to napsal?“

„Co?“

„Bílý tesák.“

„Coó?“ protáhne Stella pubertálně a převrací znechuceně oči, aby zakryla, že neví, o čem je řeč.

„Bílého tesáka!“ šťouchne do ní loktem Sára.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tajnosti sborovny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.