Copyright © Kateřina Dubská, 2016

Illustration © Martin Sodomka, 2016

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

978-80-7565-074-0

Mám moc ráda jeden starý vtip. Je o opravdu chudém pánovi, který pokaždé, když se mu něco špatného přihodí, vyběhne na kopec a volá na Pána Boha, aby mu konečně pomohl a on vyhrál v loterii, čímž by vyřešil všechny své problémy. Až to jednoho dne Bůh nevydrží a zařve na něj: „Tak už si konečně aspoň jednou v té loterii vsaď!“

Nedávno mi řekla jedna známá: „Já vím, že aby člověk něco ve svém životě změnil, musí se nejdříve k té změně rozhodnout a pak na ní začít pracovat. Jenže mně by se nejvíc líbilo, kdybych se večer rozhodla, že zhubnu, a ráno se už vzbudila krásně štíhlá.“ Obě jsme se zasmály, protože dobře víme, jak každá změna bolí a rozhodnutí k ní je jen začátkem usilovné práce.

A tak to má asi většina z nás. Stěžujeme si, voláme po změně a nějak si ani nevšimneme, že k té změně máme příležitost. Která nám sice jako příležitost nepřipadá, protože právě v té chvíli, kdy se nám děje, ji považujeme spíše za katastrofu a další nezaslouženou ránu osudu. Takže ji necháme proběhnout kolem, vůbec nás nenapadne ji popadnout za pačesy a využít její nabídky. Nebo čekáme, až se ráno probudíme štíhlejší a tu změnu, která stojí mnoho potu a bolesti, někdo odpracuje za nás. Jenže si to zkuste představit. Kdybychom byli všichni krásní, štíhlí, bohatí, úspěšní a hlavně šťastní, měli bychom vůbec nějaký důvod k žití a k práci na sobě? Koneckonců víme, že ani ti opravdu krásní, štíhlí, úspěšní a bohatí dost často šťastní nejsou. Stačí se podívat na stránky bulvárních časopisů nebo životopisů mnoha slavných lidí. Čím to asi bude?

Možná tím, že když něco dostaneme zadarmo, tak si všech darů, kterých se nám dostalo třeba tím, že jsme se narodili krásným, štíhlým a bohatým rodičům, zase až tak nevážíme. A mnohem více si naopak dokážeme vážit toho, co jsme si skutečně museli odpracovat. Až v určitém věku pochopíme, že naší největší odměnou a životním úspěchem je štěstí a klid, které máme v sobě a ve své duši. To se totiž nedá zaplatit žádnými penězi, ani nám je nikdo nezařídí nebo daruje. A že to opravdu není planá fráze, která nás má uklidnit, když mezi ty úspěšné a bohaté zrovna nepatříme.

Každý z nás se asi jednoho dne ohlédl po cestě svého života a řekl si: kdyby mi tenkrát neujel ten autobus, nepotkal bych svého životního partnera. Kdyby mě tenkrát nevyhodili z práce, kterou jsem stejně neměl rád, neměl bych dnes mnohem lepší, která mě ke všemu ještě baví. Kdybych se tenkrát nepohádal s rodiči a neodešel z domova, tak jsem se konečně nepostavil na vlastní nohy a nezařídil si život po svém. A kdyby ten můj kamarád přestal jezdit šílenou rychlostí, když mu kvůli ní málem vzali řidičák, ještě by tu s námi byl…

Kdo chce, ať nevěří, ale já skutečně vím, že žádná rána osudu není bez důvodu a pokaždé nás má něco naučit, minimálně přehodit výhybku na cestě, která nás vede spíše do pekel než do nebe.

A proto jsem několik let sbírala své Malé zázraky. Mám totiž štěstí, že je kolem mne stále více lidí, kteří mi je mohli povykládat. Nebo jsem měla možnost sledovat osobně, jak se jejich malé zázraky naplňují. Protože takto ke mně skutečně Malé zázraky přišly – během let jsem se setkala s hrdiny svých povídek a dosti často, když jejich vyprávění skončilo, nadšeně vykřikla: „Ty, to je úžasný příběh, můžu ho napsat?“ Zvláštní bylo i to, že když už jsem ve svém autorském šuplíku měla asi dvě třetiny povídek, nabídla je do vydavatelství a podepsala smlouvu se stanoveným termínem odevzdání rukopisu, ty zbývající za mnou přišly až na kopec, kde bydlím. Prostě za mnou někdo přijel, povyprávěl mi, co se mu stalo, a já ho opět mohla požádat, jestli o něm můžu napsat. Stanovila jsem si totiž jedno pravidlo pro uveřejnění příběhu: že s jeho uvedením musí hlavní hrdina souhlasit a dostane jej ke zredigování, přestože je vcelku pochopitelné, že mu změním jméno, pokud si to přeje, a někdy i místo, kde se příběh skutečně odehrál. Součástí jeho příběhu, za který se určitě nestydí, je totiž často i jeho rodina a jeho nejbližší. Jedinou výjimkou je povídka Kaple, jejíž příběh si mohou přečíst návštěvníci skutečné kaple na Orknejích na ceduli před vchodem nebo na internetu.

Malé zázraky se totiž dějí pořád a každému z nás. Jen je potřeba pozorně naslouchat svému srdci i tomu nepostihnutelnému mávání křídel strážných andělů, kteří se nám tak často a mnohdy i marně snaží sdělit, že právě teď je ten správný čas je zrealizovat.

Zkuste se i vy ohlédnout do historie svého života a vzpomenout si na křižovatky, které vás posunuly na lepší cestu. A zkuste se podívat i před sebe s rozhodnutím, že tentokrát si už příležitost k dalšímu malému zázraku nenecháte ujít.

Držím vám palce

Kateřina Dubská

dar

Tmu pokoje zjemňují jen prstíky světla prodírající se škvírou pod dveřmi. Jindy by za ten proužek světla byla vděčná, protože se tmy bojí, ale dnes se na něj zlobí, protože nechce poslouchat zvýšené hlasy rodičů, které se tou škvírou prodírají až do dětského pokoje. U druhé zdi pochrupuje starší sestra, která se tmy nebojí a nevzbudí se, ani kdyby jí stříleli u hlavy z kanónu. Takže nechápe, proč Jaruška stále rozsvěcí lampičku na nočním stolku. A když u mámy v práci vyhlásili akci „Nesvítí někde zbytečně?“, máma se i kvůli sestřiným stížnostem nakonec rozhodla, že také Jaruščina lampička žere zbytečně moc elektřiny.

„Šak si už velká holka, co je toto za nápady, bát sa tmy? Nemáš sa čeho bát, žádná strašidla nejsú, kolikrát ti to mám povídat,“ řekla, když lampičku, která jí pomáhala usnout bez strachu z temnoty rohů, ve kterých mohlo být ukryté kdoví co, nemilosrdně zhasla a nechala ji jejím děsivým představám. Které se teď zhmotňují v čím dál hlasitější hádce v obýváku.

„Tak chodím na schůze, no a co? Protože mňa to zajímá, co sa děje, a nezajímá mňa, že ty si stále žiješ v té své ulitě a odmítání názorů, které já naopak považuju za důležité… Co to vykládáš za hlúposti, snad ťa to občas nezabije, když si jednú za čas uděláte s děckama večeřu, si jak z minulého století a vždycky si byl! A ani sis nevšiml, že je dneska rovnoprávnosť a ženské už nejsú žádné vaše služky…!“ Hlasy se zvyšují, až táta zařve: „Já sem mosel byt v mládí úplný vůl, že sem si ťa vzál!“

Máma zakřičí: „A já sem mosela byt úplně slepá, že sem si teho nevšimla!“ a jako obvykle za sebou práskne dveřmi. Ticho plné napětí se vplížilo i do dětského pokoje a vystoupilo z tmavých rohů, aby ji začalo dusit jako ruka zlého čerta. A Jaruška si ve své úzké posteli představila, že to není postel, ale bílá rakev, která se dává malým dětem, ona v ní leží mrtvá, kolem všichni pláčou a naříkají… Třeba by jim konečně chyběla, nebo by se jim naopak ulevilo?

„Nedá sa to s ním vydržat, pořád mi vykládá, jak má ženská ostávat doma, starat sa o děcka a domácnost a nestarat sa o politiku. Že sa mu kvůli temu chlapi v hospodě smějú, tak mu říkám, tož tam nechoď a nemosíš poslúchat ty hlúpé řeči…“ rozčilovala se máma nedávno v kuchyni a teta se konečně zmohla na slovo.

„Šak tam zasa nechodí tak často, jako tady mnozí jiní, ne? Co ti na něm vlastně pořád vadí, šak nechlastá, nemlátí ťa, za ženskýma nelétá, peníze dom nosí, k děckám sa chová pěkně, co bys ještě chtěla… Iné sú na tom mnohem hůř. Enom si pořád stěžuješ, podívaj sa na iné rodiny, jak to tam vypadá…“

„Enomže nám to spolu prostě nejde. Šak víš, že sem sa chtěla rozvést už před lety, enomže sem zjistila, že su zase těhotná, a narodila sa Jaruška, a tak sem ostala. Kam bych šla s tak malým děckem?“ povzdechla si máma, bohužel dost hlasitě. „Kdyby téj nebylo, s jedním bych to zvládla, ale se dvúma…“

Jaruška nechtěla poslouchat, jenže dveře do dětského pokoje byly otevřené, stejně jako dveře do kuchyně a ona byla jako obvykle potichu, takže obě ženy v kuchyni zapomněly, že je vůbec doma. Aha, takže oni mě nechtěli, napadlo ji nad úkolem a udělala kaňku. Vyděsila se, že zase dostane vynadáno, protože má těch kaněk plné sešity, i když se snaží psát starým plnicím perem po sestře co nejopatrněji. Najednou nevěděla, co je horší. Jestli další kaňka marně drhnutá pijákem a už téměř vyschlým zmizíkem, nebo to zjištění, že vlastně neměla být a mamka je kvůli ní teď tak nešťastná. A jak to teda bylo s jejím mladším bratrem, ten se taky neměl narodit? Ale to by přece kolem něj všichni tak neběhali a nedávali najevo takovou radost, když řekl první slovo nebo udělal první krok. To jen já, já to asi všechno pokazila, a proto se naši pořád tak hádají. Tehdy poprvé ji napadlo, že by bylo lepší, kdyby se vůbec nenarodila anebo umřela.

Táta zhasl na chodbě, škvíra světla zmizela, stejně jako křik, jen to napětí se stále drží u zdí a natahuje po ní své pařáty. Leží v naprosté tmě, postel je pořád tou bílou rakví, kolem ní je spousta květin, stejně jako byly kolem bílé rakve její spolužačky Ivanky, kterou přejelo auto a celá třída šla na její pohřeb. Soudružka učitelka si prosadila svou, že se s Ivankou přece musí všichni rozloučit, a když jsou její rodiče věřící, tak to ani jinak nejde. I když její mamka pohoršeně kroutila hlavou, že je do toho kostela vůbec ze školy přivedli. „Do kostela, v dnešní době, co je toto za nápady?“ syčela potichu tátovi do ucha. Ale v tom kostele bylo smutno, a přitom tak krásně, někde nad jejich hlavami dětské hlasy zpívaly hrozně smutnou a přitom tak krásnou píseň, pak ten pan farář říkal, že nemají být smutní, protože Ivanka už je na mnohem lepším místě, kde není bolesti, ale radosti, protože Bůh si ji povolal k sobě a ona je určitě v ráji. Protože je nevinná duše, která se ještě nestihla umazat od hříchů… A mamka zase kroutila hlavou a šeptala: „Co to ten velebníček vykládá za hlúposti?“ Jenže tatínek se po ní přísně podíval, a tak raději zmlkla.Třeba si i mě Bůh povolá, i když pořádně nevím, kdo to je, protože když jsem se doma zeptala, tak se mamka rozzlobila a podívala se na tatínka, „Vidíš? To máš z toho, z toho kostela, já ti to říkala!“

„No a co, že ty nevěříš v Boha, ještě neznamená, že třeba neexistuje. Co je tom špatného, že sa ptá, je přece v tom věku, kdy sa děcka ptajú na všecko, ne?“

Ale raději Jarušce nic nevysvětloval, protože mamka zase práskla dveřmi a předtím křičela: „Čemu sa divím, právě u tebe, když si z takovéj rodiny!“ Tatínek jen vzdychl, pohladil ji po hlavě a odešel. A večer se vrátil s mnohem lepší náladou, jenže mamka ji měla o to horší.

Takže jak by to bylo, kdybych umřela? Dostala bych se do toho nebe a jak bych se tam udržela, to bych byla jako letadlo? A jestli tam odcházejí všichni, jak se tam všichni vejdou? A co je to vlastně ten Bůh, kterého se mamka asi trochu bojí, když se o něm nechce bavit a rozčiluje se, když o něm slyší? A proč stále říká o tatínkově rodině, že jsou divní? Na to se taky nemůžu zeptat, protože to se zase rozzlobí tatínek, i když ne na mě, ale pokaždé se po mamce tak divně podívá. Mamka jednou říkala tetě, když se spolu bavily v kuchyni a myslely, že je neslyším: „Co chceš, je přece z tej rodiny, ještě že o tom raděj nemluví.“

„No, všeci ti to vymlúvali, že si nemáš brát kopaničářa…, ale nedala sis poradit, tak to máš a nestěžuj si…“ odsekla teta. Někdy mám dojem, že je spíš na taťkově straně, akorát se to mámě bojí říct. Ta ani nevidí ráda, když jedeme s tátou za babičkou. Jenže já se za ní vždycky tak těším, babička má spoustu zvířat, žije na samotě a je na mě tak hodná. Posledně se taťka strašně rozzlobil, když mamka říkala, že by babičku měli raději dát do domova důchodců.

„Jak toto možeš řéct, šak víš, že by právě toto moju matku zabilo, kdyby ju zavřeli do nějaké té jejich králíkárny, kam sa chodí akorát umírat. Šak ona to zvládne po svém, tak jako to tam zvládnú všeci. Prostě jej mosím občas vypomoct, když sú všici rozutíkaní po světě a jen já su nejblíž.“

„Jasně, tak svojí matce pomáháš, a když já chcu, abys něco podělal po domě, tak nemáš čas…“ Někdy mi připadá, že těma dveřma mamka práská tak často, že už dlouho nevydrží a jednou na ni spadnou. Jenže babička je jak z pohádky a kolem jejího domečku to tak všechno krásně voní i zpívá. A pokaždé mi ukazuje bylinky, co jí rostou na zahrádce, a já si najednou připadám, že každá rostlinka na mě mluví a říká mi, k čemu je, a když jsem to babičce řekla, tak se jen usmála a pohladila mě po hlavě. Jenže pak jsem se mamky zeptala, proč my nemáme na zahrádce takové bylinky jako babička, které mluví, proč máme jenom kytky a zeleninu a mamka se zase zamračila na taťku. „Vidíš, já ti to říkala! Jaké bylinky, dneska sú předse na všecko léky, akorát malé nasazuje do hlavy ty své nesmysly…“ A tatínek raději mlčel.

Někdy mám dojem, že co řeknu, tak je špatně, asi by bylo nejlepší nemluvit vůbec a možná by bylo opravdu lepší, kdybych vůbec nebyla…

Postel je zase bílou rakví, kolem voní spousta květin, v kostele se zpívá a Jaruška je mrtvá. I mamce je líto, že už s nimi není, a říká si, kdo bude chodit vynášet koš a občas do obchodu…

„Panebože, estli opravdu si,“ sepne ruce a promluví ke stropu pokoje, nad kterým je střecha a nad tou střechou nebe, do kterého se všichni vejdou.

„Panebože, estli mám být raděj mrtvá, tak ať su, ať mňa položí do hrobečku a maminka sa može rozvést, když kvůli mně tenkrát nemohla, a naši sa přestanú hádat…“ Ani neví, proč jí najednou klouzají slzy z koutků očí a ještě horké se rozpíjejí na nově povlečeném polštáři, proč je jí najednou tak smutno a přitom lehce, jako v tom kostele, a ani neví jak, rohy pokoje přestanou strašit a konečně usne. Takže si pokaždé, když se zase zpod dveří do tmy dětského pokoje spolu se světlem sápou rozzlobené hlasy rodičů, představuje tu bílou rakev i svůj vlastní pohřeb a modlí se k někomu, o kom vlastně nic neví, aby si ji vzal k sobě. Protože pak ji ty hlasy přestanou obalovat strachem a ona může usnout i na zamokřeném polštáři.

„Ti kluci sú vážně úplně blbí.“ Jana zvedne oči v sloup a pohrdavě se zašklebí, když pronikavý výkřik dalšího skokana z rozhoupaného lana zavěšeného na silné větvi staré lípy zanikne v gejzíru studené vody rybníka. Ještě že už budou brzy prázdniny a budou tady na hrázi smět sedávat každý večer a nejen o sobotách, stromy kolem tak krásně šumí a voní, staré lípy jsou ještě plné včel, takže když si pod ně stoupne, tak znějí jak elektřina v prověšených drátech sloupů vysokého napětí.

„Jaro, ty máš teda nápady, poslúchat, jak bzučíja včely, no a tak ať bzučíja, hlavně že nás neštípnú,“ zabručí další kamarádka a nakloní se k ostatním rozchichotaným dívkám na dece.

„A to ste slyšely, s kým novým chodí Jura?“

„Néé, povídaj, už má zase jakúsi novú? Já myslela, že je teď s tú bachratú Marcelú.“

„Prosímťa, s tú byl enom na zábavě, a když sa mu tak sama cpala, tak co by toho nevyužil, když je tak hlúpá…“

Dívčí kroužek se ještě více semkl, zvědavé hlavy se k sobě nakloní, až vytvoří strakatou korunu lesklých vlasů. Jaruška si opravdu přestane všímat včel, rychle se vsune do kroužku a snaží se jako obvykle dělat, že ji jejich řeči vůbec nezajímají. Jenže právě toto téma ji zajímá asi nejvíce ze všech řečí, které se dnes u rybníka vedly.

„Dívaj sa, najednú je zvědavá,“ mrkne na ni jedna, „no nedělaj, možeš sa tvářit, jak chceš, ale my dobře víme.“

„Co víte?“ zamračí se Jaruška a přísně se podívá na Janu, ta vylekaně zakroutí hlavou a zašeptá jí do ucha: „Ode mňa to teda nemajú.“ A jak to teda můžou vědět? Vždyť jen své nejlepší kamarádce přiznala, že se jí pokaždé rozklepou nohy, když rozezná Jurovu tmavou hlavu s culíkem v hloučku na autobusové zastávce, a proto jezdí pokaždé tím stejným autobusem, i když by si mohla občas přispat ve dnech, kdy mají vyučování až od devíti, a pak ve škole zbytečně hodinu čeká. Jak jí zeslábnou nohy a po těle se rozběhnou příjemné jehličky i šimrání, když se na ni Jura jednou za čas usměje a všimne si ji na, pro ni příliš krátké, cestě do nedalekého města. A jak si na každé zábavě přeje, aby pro ni alespoň jednou přišel na ploužák, jenže kolem něj je příliš mnoho dívek s úplně stejným přáním a ty jsou mnohem starší a zkušenější, takže ji přes ně stále nevidí. Ale nějak tuší, že jednoho dne pro ni přijde a pak si uvědomí, že ona, Jaruška, je ta pravá. Pak s ní půjde třeba k rybníku, až bude svítit měsíc a nikde už nikdo nebude a ona konečně pochopí, co na tom všem, o čem se svými kamarádkami mluví stále dokola, vlastně všichni mají. Alespoň tak si to představuje každý večer ve své posteli, která je pro ni už příliš úzká a rodiče se konečně rozhodli, že jí koupí novou válendu.

Pod hrází se ozve další výkřik a další mokrá chlapecká hlava se vynoří s mohutným prskáním z vody. No jo, Kuba, jak se po ní zase dívá, jen jednou mu dovolila zůstat s ní u rybníka a pak mu musela utéct, protože jak jí sáhl na prsa, tak si nenechal vysvětlit, že už to stačilo. Prostě to nebylo ono, a přece nebude dělat to, co nechce, jenom proto, aby už nebyla jednou z posledních svých vrstevnic, která to ještě nezkusila. Ona si raději počká. Počká si, až si jí Jura všimne, i kdyby měla čekat ještě několik let. Protože ví, že se jí splní i tohle přání. Už si totiž všimla, že když si něco přeje opravdu usilovně, tak se to nějakým zázrakem splní. Tak jako si přála, aby se rodiče přestali konečně hádat, a najednou přišla revoluce. Máma přestala chodit na schůze a táta se jí už přestal smát, jak ta její jediná správná strana dopadla. Teď ani raději moc nechodí mezi lidi a každý večer vaří večeře. Pak se zase rozčiloval táta, protože zavřeli všechny zbrojovky kolem a on přišel o práci, takže si Jaruška usilovně přála, aby si našel nějakou jinou. Nakonec si otevřel dílnu a teď už jen nadává, že má spoustu práce a papírování, ale ona na něm vidí, že je vlastně i při tom všem stěžování spokojený.

„Brr, najednúc je jakási zima, poďme dom, už aj ti blbci přestali skákat a pořád stříkat vodu až na nás. Já už teda idu,“ zvedne se Jana a oprašuje si kalhoty.

„Kampak tak spěcháš, na rande co, na rande?“ smějí se ostatní, ale zůstanou sedět a koruna z vlasů se změní na korunu zdvižených rozřehtaných dívčích obličejů.

„To víte,“ pokrčí Jana pyšně rameny, „kdo umí, ten umí, to enom vy sa pořád bavíte s těma uchama,“ hodí hlavou k hloučku oblékajících se kluků pod hrází, až k nim dolehne jejich drkotání zubů a pak řehot. „Ty vole, to je kosa, až mi z toho zmizel.“

„No, enom si dávaj pozor, abys brzy nechovala.“ Dívčí smích se odrazil od protějšího břehu a vrací se zpět jako připomínka všech tajemství, která se před nimi teprve poodkrývají, stejně jako budoucnost. O které ví jedině to, že je za rok za dva čeká nějaká práce, pak si najdou muže, pořídí si děti a budou konečně dospělé.

Jana jen pohodí hlavou a zašklebí se: „Nezáviďte!“ Podívá se na hodinky a vyrazí k vesnici.

„Té máme tak co závidět, šak ten její Mirek je žádná práca a samá zábava, kdoví estli má jen ju, onehdá mi vykládala Maruna, že…“

Nad hladinu rybníka se vyhoupl kulatý měsíc a dívčí kroužek obestoupí už obtížně rozeznatelné postavy chlapců, z pevně semknutého chumlu se nenápadně odlepuje jedna dvojice za druhou a mizí ve tmě. Jaruška si uvědomila, že i ona už má husí kůži, protože květnové teplé dny končí ještě chladnými večery, a chce vstát. Jenže nohy ji neposlouchají a s polekaným výkřikem se skutálí zpátky na deku. Její nohy jsou najednou tak nepochopitelně slabé a bez života, pokouší se znovu vstát, ale opět se pod ní podlomí, znovu spadne a bolestivě si narazí bok.

„Co blbneš, Jaro, šak’s nic nepila, nebo jo?“

„Ne, opravdu sem nepila, asi sem si jen přeseděla nohy nebo co.“ Nechápavě pozoruje končetiny, které jí najednou nepatří, a když popadne jednu nohu do rukou a pokouší se ji nadzvednout, tak jí zase úplně bezvládně spadne dolů na deku.

„Chceš pomoct?“ nabídne se Kuba, který stojí nad ní.

„Jo, děkuju,“ po nějaké chvíli konečně dokáže nohy ohnout a postavit se alespoň na kolena a pak se ztěžka, opřená o jeho silné paže, postaví, ale zakymácí se a nebýt jeho, zase by si natloukla. Musí se až smát, jak to je vlastně směšné, a přitom tak divné.

„Není ti něco?“ pozoruje ji starostlivě.

„Já nevím, já vážně nevím, co to je,“ zašeptá stále opřená o něj, náhle vděčná, že s ní zůstal, i když z důvodů, které by se jí jindy nelíbily, ale nějak si nedokáže představit, že by byla schopná se bez jeho opory vůbec dostat domů.

„Počkaj, posaď sa tady na lavečku, já posbírám tu deku.“ Opatrně ji usadil, jenže ona stejně dopadne na dřevo sedadla až příliš těžce, jako nějaký bezvládný žok, ale pak se konečně zase zvedne. Nohy jsou ještě slabé, a tak jen opatrně posouvá jednu před druhou, protože se najednou strašně bojí, že ji znovu zradí a ona se skácí na hráz, spadne do rybníka a utopí se.

„Už to ide, ne?“ zafuněl, když konečně sešli na cestu, „ale Jaro, ty si teda těžká, nějak’s přibrala nebo co, to nechápu, šak si obyčajně jako prútek.“

„Ty, našim radši nic neříkaj, eště by si mysleli, že sme tu popíjali, a mamka by mňa seřvala.“

„To víš, že ne, neboj, snáď to do tej doby rozchodíš,“ usměje se na ni a jeho oči jsou zase tak zamilované, a ona je mu vděčná, že jí pomáhá, a zároveň ji zlobí, jak pořád marně doufá.

„Ani na mňa nemluv, kolikrát sem ti říkala, že právě na tento hrneček máš dávat pozor, že je po mojéj babičce. A ty ho enom tak rozstřískáš!“ Jarušce se chce brečet. To je tak nespravedlivé, ona přece ten hrneček neupustila schválně. Už si zvykla, že jí občas zeslábnou nohy, ale teď ji najednou přestaly poslouchat i prsty na rukou. Rozevřely se samy od sebe a ona jen pozorovala, jak ten hrneček, na který přece dávala pokaždé pozor, když ho umývala nebo vytahovala z kredence, padá pomalu k zemi. A ruku pořád nemohla zavřít v pěst, jen tam stála a tu ruku nechápavě pozorovala. A pak přiběhla máma a začala křičet. Pokaždé, když jí řekne, že něco nemůže udělat, protože se prostě nedokáže hnout, tak se na ni rozzlobí, že si vymýšlí, protože je líná, nechce se jí pomáhat, a jak má ona všechno zvládnout, když má práci na směny a chodí domů tak utahaná. Starší sestra se nedávno vdala a odstěhovala do bytu ve městě, takže všechny domácí práce jsou teď na Jarušce. I ona si pak sama připadá, že si asi vymýšlí, a snaží se, opravdu se snaží, jenže ono to nějak nejde. Teď už má problémy i v tělocviku a tělocvikářka se na ni zlobí, jak je najednou nešikovná. Nedávno se jí stalo, že šla na záchod, chtěla si zapnout knoflík, jenže prsty ji vůbec neposlouchaly, až se úplně zpotila z té představy, že vyjde ven s rozepnutýma džínama a všichni se jí budou smát. Takže v té kabince stála tak dlouho, až zmeškala začátek hodiny a zase dostala vynadáno, kde se courá.

„Na, tady máš tác. Dones to tatovi a dávaj už, prosímťa, pozor, ať zase neco nerozbiješ. Poslední dobú to s tebú není k vydržení, chodíš jak ve snách… To máš z toho, jak pořád myslíš na toho chuligána. No nemysli, že to nevím a že sem si nevšimla, jak sebú pokaždé trhneš, když ide kolem našeho, nésu hlúpá. Ale ty bys byla hlúpá, takové budižkničemu, co si myslí, že je kdovíco s tú jejich kapelú. Prý sú samé drogy, to je dneska doba, předtím žádné drogy nebyly a dnes to má každý na dvorku. Opovaž sa nekdy neco takového zkúšat, enom by sis zkazila budúcnost. Máš eště rok školy a pak uvidíš, kam sa ti bude chtět dalej, třeba pudeš aj na vysokú, známky máš dobré, všeci ťa chválíja, tak co bys to nezkusila?“ lamentuje máma do pravidelných pohybů vařečky v míse těsta.

Jaruška si povzdychne a raději mlčí. Budoucnost, jakou budoucnost, copak ona sama vůbec ví, co chce vlastně po škole dělat? Někdy jí ta budoucnost připadá jako hustá mlha zakrývající nějaké správné řešení, u kterého by si řekla, to je ono, to opravdu chci. A chce vůbec něco? Chce vůbec něco jiného než toho, o kterém jí právě máma sdělila, že se jí vůbec nelíbí? A jak by to asi dopadlo, kdyby ho jednou přivedla domů? To by byl řev. Jenže to je jen sen, teď spolu přestanou jezdit i autobusem, protože Jura jde příští rok do Brna na vysokou, k rybníku stejně nikdy nechodí, na zabávách už ani netančí, protože na nich hraje a pod pódiem je ještě větší tlačenice dychtivých ženských obličejů. Tam ona se teda tlačit nebude. Jenže jak to vydrží, ani ho ráno nevídat? Je z toho už nějakou dobu tak nešťastná, že se jí chce až umřít. Když ne on, tak raději nic.

Popadne tác a vydá se ke stolu, kde už sedí otec s bratrem. Po něm nikdo nic nechce, to jen ona má stále nějaké povinnosti. A pak se ten tác rozdrnčí, protože se jí znovu roztřesou ruce, vůbec nedokáže je zastavit a ví, že ten tác asi upustí, všechno to horké kafe, čaj a namazané chleby se rozplácnou a rozstříknou na podlaze. Máma rychle položí mísu a přiskočí k ní.

„Proboha, co to vyvádíš, to snad děláš schválně, ne?“

„Nedělám,“ zakroutí Jaruška hlavou a rozpláče se, když jí matka rychle vezme tác z rukou. Vyděšeně pozoruje svoje ruce, jak se stále třesou. Cítí, jak na její ruce, které nezadržitelně vibrují vzduchem, zírá celý zbytek rodiny a pak se jejich oči přesunou k jejímu nešťastnému obličeji i k slzám, které se valí po kulatých hladkých tvářích zakrytých hřívou dlouhých vlasů, protože ona stále stojí s hlavou skloněnou a snaží se zvládnout ten nekonečný nechopitelný třes.

Táta řekne: „Tak toto už není normální, ona vážně není tak gramlavá, jak pořád tvrdíš, to je neco divného.“

A máma vyděšeně odpoví: „Jo, tato, hned zítra s ňú půjdu raději k doktorce.“

Táta upřeně pozoruje silnici před sebou, svaly čelisti má tvrdé a zuby zatnuté, stejně jako klouby na rukou, kterými svírá volant, až jsou celé bílé, jak ty ruce křečovitě zatíná. Máma se usilovně snaží nebrečet, ale občas se jí otřesou ramena a pak vydá takový divný sten, jak se ze všech sil pokouší zastavit pláč, protože pokaždé se po ní táta přísně podívá. Jaruška vidí ten pohled ve zpětném zrcátku, kam mu oči občas vyplašeně sklouznou k její tváři, kterou v tom zrcátku vidí zase on. Sedí za ním jako socha vytesaná z ledu, který stále neroztál, protože ho cítí hlavně uvnitř, uprostřed svého břicha, kde ještě před několika hodinami chovala naději, že to všechno je nějaký omyl, nějaký zlý sen, ze kterého se probudí a všichni kolem zavolají: „To nic, Jaro, to nic, to byl přece aprííl!“

Stejně si připadala v ordinaci, když se do ní konečně vrátil doktor s papíry v ruce, tvářil se vážně, beze slova se posadil za stůl na židli s kolečky, která strašně vrzala a ji napadlo, proč mu je právě v téhle nemocnici vonící novotou ještě nenamazali. Copak není to vrzání slyšet až na chodbu s barevně vymalovanými stěnami a pěkně sladěným linoleem?

Konečně zvedl hlavu od papírů a odkašlal si. Máma s tátou ho vyděšeně pozorovali, protože ani nemusel nic říkat, stačil ten jeho výraz. Jaruška si připadala jako v nějakém americkém seriálu, které teď pořád běží v televizi, jako hrdinka napínavého příběhu o vážné nemoci, kterou se podaří úplně na konci zázračně uzdravit, jenže čím víc ten doktor mluvil, tím více si přála, aby měla ovladač a tu televizi mohla vypnout.

Ani nedokáže vyslovit to podivné jméno nemoci, kterou jí našli, pokaždé se zadrhne a musí se znovu podívat do papírů, které svírá celou cestu v ruce, možná i proto, že kdyby to jméno vyslovit dokázala, tak by si musela připustit, že má… znovu skloní hlavu k papírům…

„Amyotrofická laterální skleróza je vzácné onemocnění svalů a nervů, bohužel na ni zatím není lék, dá se jen udržovat pacientův relativně snesitelný stav na nějakou dobu, ale bude to postupovat, bohužel…,“ řekl ten doktor v nemocnici až omluvně.

A Jaruška najednou promluvila do vyděšeného ticha, ve kterém její rodiče zadrželi dech: „Jak dlúho? Kolik mám teda času?“

Doktor vyjel s tou skřípající židlí zpoza stolu, dovrzal až k ní a vzal ji za ruku:

„Tři roky, Jaroslavo, maximálně tři roky.“

A ta televize pořád nešla vypnout, když se máma zoufale rozplakala a táta úplně zbledl.

„To přece nemože byt pravda, té naší děvčici přece néni ani osmnáct. A doktor sám říkal, že tuto nemoc majú hlavně staří ludé a u tak mladého člověka je to neobvyklé… Přece mosí neco byt, čím by jéj pomohli… Já tomu stále nemožu uvěřit…“ máma zase pláče v kuchyni, Jaruška se zvedne z válendy a jde zavřít dveře. Protože je nechce poslouchat pořád dokola, nechce už nic slyšet, nechce na nic myslet a jen zahlédne, jak se táta zvedl od stolu, ze skřínky nad dřezem vytáhl slivovici a nalil i mámě, protože slivovice je přece lékem na všechny bolesti a špatné zprávy.

„Vidíš, teď by byla naša babka dobrá aj tobě, jako poslední naděja…“ houkne a máma mlčí. Položí si hlavu do dlaní, táta ji rozpačitě pohladí po vlasech, pak se ztěžka posadí, všimne si, jak se na něj Jaruška přes chodbu dívá, usměje se na ni a jí až přejede mráz po zádech, protože jeho oči jsou tak strašně a bolestivě smutné.

Pomalu zavře dveře, zhasne světlo, položí se na válendu a pustí si magneťák. Otočí knoflíkem až úplně nadoraz, aby přehlušila zvuky pláče z kuchyně, které se k ní znovu derou škvírou pod dveřmi. Ví, že teď už může, že máma za chvíli nevběhne do pokoje s křikem: „To sa nedá poslúchat, šak to úplně trhá uši, okamžitě to vypni!“ Najednou ví, že od té chvíle, kdy vyšli z bran nemocnice, kolem nich hlučelo velkoměsto, oni stáli na chodníku a táta si nemohl vzpomenout, kde zaparkoval auto, už jí nikdo z rodičů nic nezakáže. Chodí kolem ní a pořád se ptají, jestli něco nechce, jestli ji něco nebolí, máma jí všechno bere z rukou: „To nechaj, Jari, já to udělám sama, běž si raděj odpočinút.“ A jí se chce zakřičet: „Já eště nésu mrtvá, tak proč sa chováš, jako bych byla!“

Ale ví, že nikdy nezakřičí, protože jí je obou tak líto, snad ještě víc než sebe samotné. Tři roky, jen tři roky a pak smrt.

Led v břiše se konečně rozpustil a nahradil ho strach. Smrt, to bylo přece jen takové slovo, které nic neznamenalo, ani když umřela babička, jenže ta byla stará a ona je mladá a stejně se jí teď to slovo týká. Natahuje po ní pařáty a cvaká zuby, kterými se chce zahryznout do jejího těla. Tělo, tělo… pohladí se rukou po plochém břiše a po pevných prsech, u kterých jí až vadilo, jak často přitahují pohledy mužů. K čemu jí teď jsou? Najednou si palčivě uvědomí, že tohle tělo nikdy nebude nosit děti, její prsy nikdy ty děti nebudou kojit a nikdy nebude mít muže, který jí ty děti udělá. Už nikdy si nesplní své sny, o kterých vlastně ani neví, jaké jsou. Ví jen o jediném snu, kterému tak věřila a teď ví, že právě ten se nesplní. Přece nebude zrovna on chodit s holkou, o které budou za chvíli všichni vědět, že má tak málo času.

Tmou k ní připlují strachy jejího dětství, temné rohy hrozící neznámým, které se kolem ní s rachotem stahují, postupují nezadržitelně tmavým pokojem a připomínají hrob. Je tak tíživý a dusí každičký její vzdech, tlačí se jí do úst a nemilosrdně zavírá oči a tíha náhrobního kamene jí najednou přiklopí už teď. Celá vyděšená se prudce posadí, rukou roztřesenou tentokrát strachem rozsvítí i další světla v pokoji a všimne si svíčky v ozdobné misce. Škrtne sirkou a chvíli trvá, než se knot rozhoří. Netroufá si znovu lehnout, jen sedí a pozoruje plamen, který se zmítá průvanem škvíry pod dveřmi a neutěsněným oknem.

„Panebože, estli si, a já vím, že si, protože teď už sa o tobě zase mluví a píše, Panebože, já to beru zpátky. Neber si mňa už teď, dej mi nějakú šancu, prosím. Já eště nechcu umřít a udělám všecko pro to, abych neumřela. Slibuju,“ zašeptá plameni a pak se naléhavě podívá na strop.

„Jaruško, opravdu tam chceš jet? Nebude to moc náročné a zvládneš to vůbec sama? Nemám radši jet s tebú? Co si ludé řeknú, že ťa púšťáme tak samotnú, když by sas měla šetřit,“ zeptala se máma opatrně a její dcera jen zakroutila podrážděně hlavou.

„Šak je to přece úplně jedno, co ludé říkajú, mně je opravdu úplně jedno, estli sa budu šetřit nebo ne, k čemu sa mám šetřit? Abych umřela o pár dnů pozděj?“

Máma polekaně sykne: „Prosímťa, toto ani neříkaj.“

„A už mňa vážně štve, jak mňa pořád rozebírá celá dědina, to ste to moseli všem hned povykládat? Raděj ani nechodím kolem hospody, jak tam všeci sedíja venku na zahrádce, a enom projdu kolem, je mi hned jasné, že mňa začnú rozebírat a litovat. Taková mladá a taková hezká, taková je jí škoda…“

„Šak my sme to nikemu nevykládali, enom rodině, ale víš, jak to tu chodí, najvětší zábava je bavit sa o těch, kteří s nima zrovna nesedíja… Ale neboj sa, brzo sa stane neco iného a budú zase rozebírat nekoho iného. Já enom, že jedeš mezi úplně cizí lidi, nikoho tam neznáš, proč raděj nejedeš někam s holkama?“ zkusila to máma ještě jednou.

„Ani s nima sa mi už nikam nechce. Od té doby, co víja, že su nemocná, najednú nevíja, jak sa se mnú majú bavit, dávajú si pořád pozor na pusu, aby náhodú neřekli neco, čím by sa mňa dotkli… Já to na nich vidím, jak se jim pokaždé uleví, když radši odejdu a možú sa konečně nerušeně bavit o blbosťách a nemosíja sa hlídat. Sem z toho pokaždé až unavená, jak mosím dělat, že to nevidím.“

„Ale Jaruško, to je tak smutné, to sem nevěděla, ale přece máš Janu, s tú sa kamarádíš od školky, aj ta sa tak k tobě chová?“

„Ta ne, ta je v pohodě, ale má teď iné starosti…“ Jak má mámě vysvětlit, že ani s její nejlepší kamarádkou jí není lehce. Protože ta zjistila, že bude maturovat s miminem v kočárku, a Janina matka pořád lamentuje, že se mladí rozhodli vzít, až se dítě narodí, a jak si zkazila život a kdo ví, jestli si ji ten její vůbec nakonec vezme… A co by si pak jako svobodná matka počala, taková ostuda! Ona to poslouchá a někde uvnitř břicha cítí palčivou závist, protože takové starosti by chtěla mít taky, jenže nikdy mít nebude, a jak ráda by si podobnými starostmi zkazila život. Až teď si uvědomuje, jak se lidé smrti bojí, a přitom o ní pořád mluví, jenže jim to ani nedojde, když řeknou: „Já z teho pojdu, tady je zábava jak v márnici, ty mňa dostaneš do hrobu, to bych radši umřela než takový trapas, estli to uděláš, tak ťa nejspíš zabiju…“ Pak se vždycky chytnou za pusu a řeknou: „Promiň, Jari, já to tak nemyslela…“

I ona často pozoruje svou tvář v zrcadle, hledá na ní stopy času, který pro ni utíká až příliš rychle. Ještě nedávno jí vadilo, jak se hodiny i dny táhnou a neběží kupředu k nějakému vytrhnutí z běžného přediva týdnů, a dnes si přeje, aby se čas zpomalil, strnul a nehýbal se, protože ho má tak málo. Jednou ji napadlo, že to vědomí konce je pro její mladou a hladkou kůži v obličeji až nepatřičné, že by snad byla raději, kdyby se jí udělaly vrásky, kůže ochabla a vlasy zešedivěly, protože pak by se k ní ta smrt hodila mnohem víc.

„Mám prostě pocit, že tam mám jet, a tak tam pojedu,“ uzavřela rozhodně debatu, až popuzená tím, že dříve by se s ní máma dohadovala, ale teď jen pokývá hlavou, vzdychne a mlčí. Někdy se jí až stýská po té mámě, která ji brala jako samozřejmost, pořád po ní něco chtěla a teď má stále výčitky svědomí, že jí tak dlouho nevěřila. Ani nekomentuje to, jak Jaruška celé hodiny lehává v sadě na trávě s roztaženýma nohama i rukama a bez deky, protože cítí, že jí země nějak dává větší sílu, a tak jen leží, pozoruje nebe a zapomíná na nemoc. Dříve by máma lamentovala, co si řeknou sousedi na takové bláznivé chování, a teď se jenom strachuje, aby se nenastydla.

Stejně je to zajímavé, jak poslední dobou naráží na články v časopisech týkající se právě toho, nad čím už nějakou dobu sama přemýšlí, nebo na podobné plakáty po městě, kam pořád ještě jezdí do školy. I když se rodiče divili, že chce pokračovat ve čtvrtém ročníku a jít k maturitě.

„A proč bych neměla?“ zeptala se, oni se zarazili a raději spolkli odpověď, kterou jim četla v očích: „Šak teď už ju nepotřebuješ.“ Jenže ona se naopak musí něčím zabývat a chodit mezi lidi, to má jen ležet v pokoji a čekat?

V těch časopisech se najednou objevila spousta článků o léčitelích, kteří prý dokážou vyléčit i choroby, na které nemá běžná medicína lék. Až jí připadá, že se snad o ničem jiném nepíše jenom proto, aby ji konečně napadla otázka, proč by to neměla zkusit, tím přece nic nepokazí. Alternativní medicína, tak se tomu teď říká, a ona nějak tuší, že si musí pomoci sama. Úplně při čtení cítí, že je možnost, jak se uzdravit, jenže ji to někdo musí naučit. I proto ji zaujal malý plakátek o novém jogínském centru, které otevřeli v městečku, kam se dá od nich dojet autobusem. Nějak ji k sobě přitáhl, stála před ním a četla ho stále dokola, protože cítila, že je tam ten plakátek právě pro ni, volá ji a říká – zkus to! A tak to prostě zkusí.

Leží na dřevěné lesklé podlaze mezi ostatními nehybnými těly, jen břicha a hrudníky se všem zdvihají v rytmu udávaném cvičitelkou. „Nádech a výdech, nádech a výdech, nadechujete se do celého těla, cítíte, jak vám nádech prostupuje celým tělem, až do konečků prstů na nohách i rukách, a výdechem sbíráte všechno to špatné, co v našem těle být nemá. A to vydechnete pryč, a pak zase nadechnete jen zdraví a klid a znovu ho pošlete až do konečků prstů… Soustřeďte se jen na svůj dech, nejste nic jiného než nádech a výdech, vnímejte své tělo a jeho rytmus. Nic jiného vás teď nezajímá, všechny myšlenky a přemýšlení pošlete z hlavy pryč, jste jen nádech a výdech, nádech a výdech…“

Světlo z velkých oken, za kterými stejně dýchají zelené stromy zámeckého parku, kreslí po bílých stěnách stíny pohybujícího se listí, Jaruška se nadechuje a vydechuje, a přestože se snaží vyhnat myšlenky z hlavy přesně podle návodu, stejně jí jedou za čelem jako pohyblivé titulky z novin. Všechno to tady tak krásně voní a já se cítím tak skvěle, poprvé po dlouhé době se nebojím další slabosti, zůstanu tady jen tak ležet a už se ani nehnu, budu jen dýchat a vydechovat… A třeba se mi podaří vydechnout i tu nemoc, tu protivnou nemoc, na kterou jsem si teď vzpomněla poprvé za celou dobu. Škoda že už zítra jedeme domů, nejraději bych tady zůstala napořád, protože tady mě nikdo lítostivě nepozoruje. Jediná, kdo ví, co je se mnou, je Sylva, která se nás všech hned na začátku ptala, jestli máme nějaké zdravotní problémy, aby nám upravila některé cviky. A když jsem jí řekla o své nemoci, nechala si všechno podrobně vysvětlit, pak chvíli zamyšleně mlčela a já dostala strach, že mě pošle domů, ale nakonec jen řekla: „Tak to je mi moc líto, Jarko, je úžasné, že jsi přijela, určitě ti to pomůže alespoň víc pochopit svoje tělo a lépe ho ovládat, neboj.“

Celou dobu se ke mně chová stejně jako k ostatním, jenom se na konci každého dne zeptá, jak se cítím, a já jí po pravdě řeknu, že mnohem lépe. Je tak skvělá, prý je jí už čtyřicet, a přitom vypadá jako moje o něco starší sestra, občas má kolem sebe takové zvláštní světlo, někdy je bílé, někdy do červena…

„Tak a vracíme se zpátky… Ještě chvilku ležte a prožívejte vše příjemné, a až se vám bude chtít, tak pomalu vstaňte, žádné prudké pohyby, pěkně pomalu…“ Nikomu se nechce otevírat oči a vstávat, ale postupně se pomalu zvedá jedna postava za druhou. Sbírají si svoje věci, usmívají se na sebe a nemluví, protože slova jsou zbytečná, když si člověk v sobě odnáší ten pocit, který se ani nedá popsat. Mají to tak všichni jako já? Asi ano, to by se přece neusmívali a nevypadali tak odpočatě a uvolněně… Vůbec se mi nechce vstát a zítra jet domů, kdybych tady tak mohla zůstat…

Sylva se také usmívá a čeká, až si jí všichni všimnou, ani na sebe nemusí upozorňovat, opět je ticho a všechny oči jsou zaměřeny na ni: „Moji milí, po večeři se sejdeme tady a můžeme si popovídat o všem, co jste tady zažili, co se vám líbilo a co naopak ne. Pro mě je to velmi důležitá zpětná vazba. No, a pak se tady sejdeme ještě zítra ráno po snídani, zopakujeme si vše, co jsme se za ten týden naučili, a pak se s vámi budu muset rozloučit. Což mě opravdu mrzí, byli jste totiž úžasní, všichni…“

Sepne ruce a ukloní se, ostatní směrem k ní udělají totéž a pak tiše vyjdou ze dveří. Jen Jaruška stále sedí s nataženýma nohama a nechce se jí odejít.

„Jarko, chceš pomoct?“ natáhne k ní Sylva ruku, ale ona zavrtí hlavou.

„Ne, díky, to není tím, enom sa mi prostě nechce zvedat, protože je mi tak skvěle.“

„Spěcháš někam?“

„Nee, proč, tady u vás sa přece nikdy nespěchá.“

Sylva se usměje a posadí se u jejích stále natažených nohou. „Klidně si zase lehni, jestli chceš, chtěla jsem s tebou o něčem mluvit, tak ať je ti pohodlně.“

„Tak jo.“ Jaruška se znovu položí, znovu udivená tím, jak je Sylvě evidentě dobře v sedu se zkříženýma nohama, ve kterém ona sama pořád padá na jednu stranu, velmi rychle ji rozbolí nohy a pak je ani nedokáže rozmotat bez bolestivého posykávání.

„Víš, tak mě tak napadlo, ty máš ještě prázdniny, že? Máš nějaký jiný program, tedy až přijedeš domů?“

„Nee, nemám,“ zvedne zvědavě hlavu, „proč?“

„Víš, mě dnes ráno napadlo, a už jsem o tom i mluvila s ostatními kolegy, že by bylo dobré, kdybys tady s námi ještě nějakou dobu zůstala.“

„To by bylo úžasné, ale já už asi nemám peníze na další kurz.“

„Kvůli tomu ti to neříkám, já vím, prostě tady občas někdo potřebuje být déle a může si ten další pobyt odpracovat, víš? Třeba pomocí v kuchyni nebo v prádelně a cvičit může ve volném čase, neboj, měla bys ho dost. Myslíš, že bys to zvládla?“

Jaruška se samou radostí rozesměje. Má pocit, že jsou Vánoce, a ne půlka srpna, jak je to možné, že se jí najednou zase plní všechna přání? Posadí se a nadšeně chytne Sylvu za ruku.

„No určitě, to by bylo bezva, a nemáš strach, že třeba rozbiju nádobí? Občas mňa ty ruce moc neposlouchajú a vůbec…“

„Samozřejmě že ne,“ mrkne na ni Sylva čtverácky, „a když něco náhodou rozbiješ, tak budeme vědět, že to neděláš schválně. Víš co, zavolej si domů, telefon je v kanceláři, aby vaši věděli, že se vrátíš až koncem srpna. Nebude jim to vadit?“

„Určitě nebude,“ odpoví Jaruška rázně, i když si reakcí rodičů není moc jistá, ale je si naprosto jistá, že tady zůstane, i kdyby jim to vadilo. Protože má pocit, že nejen ona si potřebuje odpočinout od domu přeplněného věčnými ohledy a smutnými pohledy. Sylva se lehce zvedne a ona si zase všimne, jak je to úžasné, když někdo tak dokonale ovládá své tělo, a to ho poslouchá jako dobře namazaný pružný stroj, bez jediného škobrtnutí a zasténání kloubů, všechno to v něm spolupracuje, svaly i šlachy, a když Sylva jde, tak se vlastně vznáší. To bych taky chtěla umět.

Zůstala ještě čtrnáct dní a neupustila ani jeden talíř. Možná v tom velkém domě plném ticha, i když plného lidí, její nemoc musela ustoupit mimo zdi zámeckého parku, vytlačená klidem a čím dál silnějšími pocity při cvičeních, která jí šla snad sama od sebe, a její duše se ke konci vznášela až někde u stropu. Až jednoho dne cítila, že tím stropem může proklouznout a stoupat nahoru k modrému nebi, o kterém věděla, že na ni čeká. Dívala se z výšky na své ležící tělo pod sebou s naprostou jistotou, že strop je jenom mřížkou tvořenou tenkými vlákny, kterými se dá projít s pocitem neuvěřitelného blaha a sladkosti podobné medu a zmizet, nechat to tělo, které ji stejně zrazuje, někde pod sebou a už se nevrátit. Tak asi takhle vypadá smrt. Vůbec nebolí, jen hladí a je sladká a ona by teď mohla bezbolestně odejít bez marného lapání po dechu, o kterém věděla, že ji čeká, protože jednoho dne jí přestanou fungovat všechny svaly, i ty, o kterých ani neví. Vždyť tak by to bylo přece nejlepší nejen pro ni. To je tak zajímavé, já se najednou nebojím ničeho, čeho jsem se dříve tolik bála, protože vím, že odejdu do krásy a do lásky. Odejdu, odejdu a už se nevrátím, rozhodla se a už chtěla proklouznout stropem a jako lehoučký balónek se rozplynout v modři srpnového nebe. Jenže najednou jí někdo řekl: „Ještě nemůžeš, ještě je brzy, ještě máš spoustu práce.“

„Já? Jaké práce, já přece nemám čas?“

„Ale máš, a budeš ho mít, když budeš chtít. Ještě neodcházej, vrať se, nemáš se čeho bát.“

A ona udiveně vydechla, zase se nadechla a najednou byla znovu svým tělem, které nehybně leželo na zemi a přitáhlo si ji tenkou stříbrnou šňůrou zpátky. Chtělo se jí plakat, protože všechno předtím bylo tak krásné a něžné, jí se přece nechtělo z té krásy vrátit a vůbec nechápala, proč nakonec poslechla ten neznámý hlas. Ani neslyšela ostatní, jak už vstávají a odcházejí, ležela a užívala si ten ohromující pocit, který stále přetrvával, a pochopila, že si ho bude schopná zase přivolat, až bude potřebovat. Pak konečně otevřela oči a rozhlédla se. U jejích nohou znovu seděla Sylva a pozorovala ji.

„Ty ses musela vrátit, že?“

„Jak to, proboha, víš?“

Sylva pokrčila rameny. „Na lidech je poznat, když opustí své tělo. A vlastně mě ani nepřekvapuje, že se něco takového stalo právě tobě. Uvědomuješ si vůbec, že většina lidí nic podobného nedokáže, nebo se jim to podaří až po dlouhých letech cvičení? A ty jsi si tady teprve tři týdny a dokážeš to. Nic není náhoda, Jarko, ani to, že jsme se potkaly my dvě. Já vím, že zítra už opravdu musíš domů, protože ti začíná škola, takže jsem ti napsala všechny cviky, které bys měla dělat každý den. Jen si doma najdi nějaký klidný koutek a pravidelný čas, kdy můžeš cvičit.“

Jaruška se posadila, nohy si najednou zkroutila do sedu, vůbec ji nebolely, už nepadala na stále stejnou stranu a konečně pochopila, že i tento cvik si člověk může užít, když ho udělá správně.

„Sylvo, to bylo tak úžasné a neuvěřitelné, já enom nechápu, kdo a proč mi vlastně řek, že mám eště tolik času, když ho přece nemám…“

Sylva se k ní naklonila a pohladila ji po tváři. „Jak to můžeš vědět?“

V zámeckém parku šumějí stromy, ptáci zpívají svou letní píseň, lidé se tiše procházejí a květiny na záhoncích barví svět svou vůní. Za branou parku vidí, jak máma konečně vystoupila ze zaparkovaného auta a podívala se směrem k lavičce, na které Jaruška sedí vedle Sylvy. Vydala se nejdříve směrem k nim a asi metr před bránou se zastavila, chvíli nejistě postávala, pak se raději otočila a zamířila k nedalekému městečku.

„Su moc ráda, že sis na mě udělala čas, já nějak věděla, že ho budeš mít,“ podívala se na mlčící Sylvu, která se na ni usmála a řekla: „Samozřejmě, měla jsem takovou radost, když jsi zavolala, jak dopadly ty výsledky v nemocnici. A to víš, že jsem zvědavá na podrobnosti.“

Minuty rychle ubíhají, až se přelijí v hodinu, ale Jarušce už nevadí, že čas zase plyne rychleji, protože ví, že ho má zase tolik, kolik bude potřebovat. Stále tomu nemůže uvěřit, že je zdravá, že i její lékař v nemocnici nechápe, jak se to mohlo stát a nechal její vyšetření raději ještě jednou zopakovat. A stejně nad jeho výsledky dlouho kroutil hlavou, stejně jako nad jejím tvrzením, že opravdu nebrala žádné jiné léky, opravdu jen cvičila a užívala bylinky. Pak svolal další kolegy, i ti stáli v udiveném hloučku nad výsledky vyšetření a kroutili hlavami. Jen občas z toho hloučku zaslechla hlasitější slova: „To přece nemůže být pravda, copak nějaká jóga dokáže vyléčit nevyléčitelnou chorobu, jóga? Seš si vážně jistý, že to byla opravdu ALS? No jo fakt, to je jasný, byla. No tak to je spíš zázrak, občas se holt stane i u nás…“

Nakonec jí všichni pogratulovali a pozorně si ji prohlíželi jako nějaký nevysvětlitelný úkaz.

„On je to opravdu zázrak, Jarko, mají pravdu. Ale za ten zázrak můžeš jenom ty.“

„Já? To přece ta cvičení.“

Sylva zakroutila hlavou a vzala ji za ruku. „Nene, jóga ti samozřejmě pomohla, ale to ty jsi dostala veliký dar. Máš neuvěřitelně pevnou vůli a obrovskou schopnost koncentrace, to každý nemá. To ty ses vyléčila sama, jenom ty, protože ses chtěla vyléčit a podřídila jsi tomu uzdravení úplně všechno. A kdyby nebylo tvé nemoci, tak bys nepřišla na to, že je něco takového vůbec možné. Každý z nás se umí vyléčit, jenže to málokdo ví. Nemoc je náš velký učitel, který nás má přivést ke změně našeho života a chování, a když to nepochopíme, tak nad námi zvítězí. O tom se zatím moc nemluví, ale jednoho dne mluvit bude, uvidíš.“

„Ale co sem sa měla naučit já? To teda nevím. A ty to víš?“ upřela zvědavě na Sylvu oči a ta si znovu uvědomila, jak jsou Jaruščiny oči občas čisté jako oči malého dítěte a občas z té mladé hladké tváře hledí oči tak podivně staré a vědoucí.

„Třeba to, že dokážeš všechno, co chceš. A taky sis přestavěla hodnoty a dnes už víš, co je v životě skutečně důležité.“

„To máš vlastně pravdu, nedávno sem si uvědomila, jaká je to úleva, když je ti úplně jedno, co si o tobě myslí ti druzí, že nejdůležitější je, co cítím já sama.“

„Už jsi asi skutečně dospělá a musela jsi dospět mnohem dříve než ostatní. Představ si, že někomu se nepovede skutečně dospět ani v padesáti…“

Stromy šumí, ptáci povykují na větvích a obě mlčí, až Jaruška řekne zamyšleně.

„Enom teď nevím, co mám dělat dál, jako po maturitě, víš? Vlastně sem eště donedávna neměla důvod to řešit a teď sa ta moje budoucnost přede mnú vznáší jako v mlze a já sice vím, že někde je nějaké řešení, ale pořád ho neznám.“

„A napadlo tě někdy, že možná i to je ten důvod, proč jsi byla nemocná?“ podívala se jí Sylva pozorně do očí, které byly zase dětské a do široka otevřené.

„Jak to myslíš? To nechápu.“

„Já nad tebou dost často přemýšlím, a když jsi mi zavolala, tak mě konečně napadlo, že ten tvůj dar můžeš použít i pro jiné a už ne jen pro sebe. Třeba zjistíš, že máš schopnost léčit i druhé. Je sice mnoho povolaných, ale málo vyvolených, často takový dar i velmi schopní a nadaní lidé neunesou, protože na něj nejsou připravení, i když si to myslí. A pak je převálcuje vlastní pýcha nebo peníze nebo pocit důležitosti. Málokdo ho unese. Ale ty bys to možná zvládla.“

Jaruška zamyšleně pozoruje mravence u svých nohou, jak se lopotí s kouskem jehličí, hustá mlha uvnitř její hlavy se rozestupuje a ona najednou ví, že přesně tato slova potřebovala slyšet. Protože už i ji napadla otázka, proč právě ona má takové štěstí, které jiní nemají, a že to není samo sebou. Až do této chvíle si nedokázala vysvětlit, proč v ní stále více sílí podivný pocit, že má v sobě hodně síly a lásky k celému světu a že by bylo škoda si ji nechat jen pro sebe.

„Ale musíš se hodně učit, vlastně se budeš muset učit celý život. Začni s něčím obvyklým a jednoduchým a uvidíš, jak se budou přidávat další a další zkušenosti. Já věřím, že pokaždé poznáš, co je správné a co ne, a čím se máš skutečně zabývat. Dnes máme takové nové možnosti, jak pomáhat sobě i ostatním, je jen potřeba si dobře vybrat.“

U brány klaply dveře auta, máma se zase usadila za volant a Jaruška se podívala na hodinky.

„Teda, ani mňa nenapadlo, že už je tolik. Já už mosím jít. Moc ti děkuju. Za všechno.“

„Mně neděkuj, to spíš někomu jinému, my jsme všichni jen prostředníci. A ještě jedna věc. Možná by ses na něco měla doma zeptat… Víš, takový dar se většinou dědí a je dobré to vědět.“

„Ale já o ničem takovém nevím…“ zamračila se udiveně a pak si najednou vzpomněla, jak se po ní včera máma před vraty nemocnice tak zvláštně podívala, až jí připadalo, že se jí snad bojí dotknout. A také na některé hádky svých rodičů. Znovu měla pocit, že se Sylva dotkla něčeho, co už dávno sama tušila z útržků, které se najednou poskládaly jako mozaika, ve které chyběl jen jediný střípek.

„To se teda zeptám, neboj sa.“

Zvedly se, a pak se objaly na rozloučenou.

„Drž se, Jarko, já ti budu zase držet palce. Mám z tebe obrovskou radost,“ zašeptala jí Sylva do ucha, otočila se a zamířila k domu. Dívala se za ní, do očí se jí tlačily slzy dojetí, když pozorovala tu zvláštní vláčnou Sylvinu chůzi, pak ty slzy rázně utřela a vykročila k bráně.

„Proč ste mi to nikdy neřekli? To ste sa styděli nebo co? Copak je to nejaká ostuda?“ rozzlobeně pozorovala své rozpačité rodiče. Otec sklopil hlavu a máma se raději dívala z okna, za kterým právě procházeli lidé z posledního večerního autobusu.

„Znovu sa ptám, co je na tom špatného, že sme měli v rodině bohyňu?“ opět naléhavě protrhla napjaté ticho v kuchyni, máma se odvrátila od okna a podrážděně vykřikla.

„Protože to byly enom podvodnice, které z ludí tahaly peníze, tak proto!“

„A tak to teda prr!“ bouchl otec rukou do stolu. „Moja matka nebyla žádná podvodnica. Zaříkávala enom, když to bylo opravdu nutné, a inak měla na všecko bylinky. A ty už konečně nechaj podobných řečí!“ Jeho žena se vylekaně přikrčila, ale po chvíli se narovnala a spustila.

„Nekřič na mňa, po tom všem, čím sme si moseli projít. A proč tys o tom teda nemluvil a proč si to Jaře neřekl, když si najednú tak hrdý, že si z takovéj rodiny.“

„Protože sem měl strach, proto! Šak nevíš, jak po nich šli najprv faráři a pak estébáci a jak to měly těžké?“

„A proč po nich asi tak šli, enom tak pro nic za nic?“ postavila se máma proti němu s rukama opřenýma v bok.

„Protože sa ludé bojíja všeho, co sa nedá vysvětlit a přesto to funguje! A ani ty nemožeš popřít, že to funguje.“

„Prosímťa, funguje! Je to enom podvod na důvěřivých ludech, ti tomu uvěříja a pak sa sami vyléčíja, tak to je!“

„Há, takže to sama přiznáváš! A není to náhodou jedno, jak sa uzdravíja, není nakonec hlavní to, že sú zdraví? A jak mi teda chceš vysvětlit toto, to je také nejaký podvod? Když ani doktoři nedokážú vysvětlit, jak je možné, že je naša Jara zdravá, a teď si ju zvú až do Prahy na nejaké to jejich sympózium!“ postrčil před svou ženu papíry z nemocnice. „Jak mi teda toto vysvětlíš?“

Jeho žena znejistěla, pozorovala papíry před sebou a pak už klidně řekla: „No, já su samozřejmě šťastná, že to všecko tak dopadlo, já sem sa dokonca začala aj k temu bohu modlit, když už mi nic iného nezbývalo… Ale nechápu, proč do teho motáme tvoju matku?“

„Tak já ti to konečně povím. Protože sem si celú dobu říkal, estli ona ta moja matka neměla náhodú pravdu, když litovala, že k ní nechceš našu Jaru púšťat. Kolikrát mi říkala, že když má člověk nejaký dar, tak ho má využívat a nemá sa mu bránit, nebo mu to uškodí. A jaká je to škoda, že nemože Jarušku učit, protože umře, než sa Jara bude moci sama rozhodnút. A lutovala, že nikomu nepředá, co sama umí. Jenže ty ses tenkrát tak vyděsila, když Jara povídala o těch bylinkách, šak si vzpomeň!“

„Já vím, taky sem si vzpomněla, ale dostala sem strach, copak nevíš, jak to majú tací ludé těžké, jak sa jich pořád eště bojíja, aj ti, kterým pomohli, to nevíš? A nechtěla sem, aby to potkalo aj moju dcéru!“ ukryla si tvář do dlaní a její muž se podíval omluvně na stále mlčící dceru.

„Tak proto, Jaro, promiň.“

Rodiče znovu mlčí a nepodívají se jí do očí, ale ona už se na ně nezlobí, protože pochopila, že to vlastně mysleli dobře. A pochopila i Sylvu, když mluvila o důvodech její nemoci. Nebýt nemoci, nikdy by spolu takto nemluvili v domě, kde je zase všechno jako dřív. Rodiče se už zase hádají a ona je vlastně ráda, protože už se hádat mohou a pak se zase mohou udobřovat, asi to nějak potřebují. Jenže ona už ví, že na těch jejich hádkách nemá žádnou vinu.

„To už je jedno, hlavně, že ste mi to konečně řekli. A vlastně vám chcu povědět něco důležitého.“

„Co?“ zpozorněl otec. „Ty sa mosíš vdávat!?“

„Ale, ne tati, nemosím,“ rozesmála se a nechala si raději pro sebe, že teď už by mohla, protože se jí splnil další sen. Jenže toho chuligána ještě nějakou dobu domů raději nepřivede, už tak je toho na její rodiče docela dost. Opřela se pohodlně o opěradlo židle, založila si ruce a v duchu se bavila jejich zvědavými obličeji.

„Já vám totiž chcu říct, že už sem sa konečně rozhodla, co chcu dělat dál. Přece ste sa pořád ptali, co bude po maturitě, ne?“

Otec úlevou vydechl a máma se nedočkavě zavrtěla na židli. „Tak už ses rozhodla, že pudeš na vysokú? A na jakú? Sice sis loni nepodala přihlášku, ale to nikdo nemoh vědět, jak to všecko dopadne, to nevadí, teď si najdeš nejakú prácu a zkusíš to znova, že? Říkala sem ti to.“

Jarka zavrtěla hlavou. „To ne, na vysokou jít nechci. Už sem sa totiž rozhodla, že sa přihlásím na masérský kurs ve Zlíně, teda, už sem sa tam i přihlásila, a pak sem si našla i nějaký kurs o bylinkách, víte?“ Jejich ohromení bylo až hmatatelné.

„Cože? Taková blbost! To chceš vážně celý život mastit starým babkám záda? Představovala sem si, že sa třeba přihlásíš na medicínu, nebo tak nejak. Ale masérka…“ vzdychla matka zklamaně.

„A proč ne? Já vím, že mňa to bude bavit, a pak uvidíme. Dnes je přece takových možností. A už o tom nebudeme diskutovat, já vím, asi sem ťa zklamala, ale taky vím, že toto je pro mňa ta pravá cesta, celú dobu sem to nevěděla, a teď cítím, že právě toto mám dělat. Pomáhat druhým. A už teď mi je jasné, že jen u masírování nezostanu. Protože už nechcu byt znova nemocná.“

„A je to tu, nakonec z něj ta bohyňa eště aj bude,“ otočil se otec k matce a ušklíbl se na ni, „tak vidíš, možeš tomu bránit, jak chceš, ono si to stejně nejakú cestu najde.“

„A do toho kursu nastupuju už příští týden, ještě tam měli jedno volné místo,“ zvedla se od stolu, naklonila se k otci a políbila ho na tvář. A pak přistoupila k mámině židli a políbila i její tvář.

„Tak sa s tím smiřte, já nevím, proč ste tak zklamaní, když mám takovou radost. A stejně sem sa už rozhodla a vy přece víte, že to nezměníte. Jo, a nevím, kdy sa vrátím, tak na mňa raděj nečekajte. Už není potřeba!“ Vykráčela rozhodně z kuchyně s rovnými zády a hrdě vztyčenou hlavou.

Rodiče chvíli pozorovali dveře, které za ní zaklaply, a oba napadlo, že jejich dcera dříve mívala záda tak shrbená a teď je nějaká vyšší, a že ta její neústupnost, na kterou si zvykli během její nemoci, už jí asi zůstane. V chodbě zarachotily klíče, ozval se štěkot psa a pak klapla i branka.

„No, co naděláme, buďme rádi, že to tak všecko dopadlo, šak ona sa neztratí,“ ukončila Jarčina matka jejich němý údiv, Jarčin otec pokrčil rameny, pohladil své ženě ruku položenou na stole a řekl jen: „Ba. Máš pravdu, my hlavně mosíme děkovat Bohu, že nám ju zachoval… Úplně sem zapomněl, podívaj, jaká je už venku tma, mosím jít zavřít slépky!“ A zvedl se od stolu.

jako ve filmu

„Sedí se vám pohodlně?“ zeptá se muž se šedivou bradkou svého nového klienta, ten se na zkoušku zavrtí v rozměrném křesle a pak souhlasně kývne. „Jo, sedí, proč?“ Oči mu zajedou ke kožené pohovce u stěny a rychle se odvrátí. Starší muž si jeho pohledu všimne.

„Pokud byste si chtěl lehnout při terapii na tu pohovku, tak můžete.“

„To ne, takhle je to pro mě lepší. Na tý pohovce bych si připadal jako…,“ pak se zarazí a nejistě polkne.

„Jako u psychologa?“ usměje se starší muž, posune si brýle, natáhne se pro složku ležící na desce stolu a cvakne propiskou.

„Tak co vás trápí, pane Horváthe?“

Muž v křesle několikrát zakašle a zjevně neví, jak začít. Chvíli upřeně pozoruje obraz na světlezelené stěně a několikrát přejede prstem po rýhách v oblýskané kůži křesla. Psycholog stále mlčky čeká a napadá ho, že tady už dlouho neměl takový exemplář hezkého muže. On ten testosteron vydechuje snad každým pórem, má zajímavou jižanskou tvář a chytré oči…

Nakonec muž přece jen zvedne hlavu a znovu si odkašle: „No, víte, já jsem sem původně vůbec nechtěl jít, ale jedna moje kamarádka mi vás doporučila, že mi můžete pomoct. Tak jsem se nakonec…“ znovu se zavrtí a nejraději by utekl.

„A s čím vám tedy můžu pomoci?“

Muž zvedne ruku sevřenou v pěst a prudce ji spustí na područku křesla, až se lekne, jak to zadunělo. „Promiňte, já jsem strašně nervózní, pro mě je to tak hrozně nezvyklá situace, tady jen tak sedět a vykládat o sobě, víte?“

Psycholog chápavě pokýve hlavou.

„Víte, pane doktore, já mám poslední dobou takový divný potíže, jako zdravotní teda. Nejdřív jsem si myslel, že mám infarkt, dokonce mi tenkrát zavolali i záchranku. A pak se zjistilo, že to infarkt nebyl a nic mi nenašli. Jenže já mám od tý doby prostě strach, že to přijde znovu a tentokrát už to infarkt bude. A taky jsem poslední dobou začal dost pít, asi jak mám pořád obavy, že se mi udělá zase špatně, tak jsem ten strach raději zapíjel, to mě pak to srdce tak nezlobilo. No, jenže to mi zase začalo dělat problémy v práci. Pochopitelně. Víte, já mám dobrou práci a nerad bych o ni přišel. Takže mi jedna kamarádka doporučila vás. Já jsem ještě nikdy u psychologa nebyl, vždycky mi to připadalo takový… jako že to je jen pro slabochy, víte? Že tohle já přece nepotřebuju. Ale pak jsem si řekl, že za zkoušku nic nedám. Nezlobte se, jestli vám to připadá divný…“ vydechne ulehčeně a konečně se podívá psychologovi do očí.

„Vůbec ne, proč by mělo? Většina mužů, kteří sem přijdou, má podobné obavy… Nejdůležitější je, že jste nakonec tady. To vám ta vaše kamarádka poradila dobře. To, co jste mi popsal, opravdu mohou být psychosomatické potíže. A s tím se dá pracovat. Jenom bych ještě potřeboval něco vědět, abych si mohl udělat celkový obrázek.“ Přehodí nohu přes druhou, na koleno si položí složku a znovu cvakne propiskou. „Jaké je vaše povolání?“

„Já jsem právník. Pracuju na ministerstvu.“

„Aha. Kolik je vám let?“

„Teď mi bylo čtyřicet tři.“

„To bych do vás neřekl, vypadáte mnohem mladší. No, ale ještě jedna věc. Promiňte, že se tak otevřeně ptám, protože vy vypadáte tak trochu exoticky, vy máte nějaké jižanské předky?“

„Ne, já jsem cikán, záleží na tom?“ muž v křesle se zamračí. Psycholog rychle zavrtí hlavou.

„Promiňte, teď jste mě dostal trochu do rozpaků zase vy, pane Horváthe, asi ta moje otázka vyzněla jinak, než měla. Vadí vám, že se na to ptám?“

„Teď už ne, ale dřív by mi to asi vadilo.“ Muž se konečně uvolní a opře se pohodlněji do křesla.

„Protože vám ta moje otázka připadala rasistická?“

„To taky ne, ale vadí mi, že to vůbec musíme řešit, jestli jsem Rom nebo Čech, nebo Slovák nebo kdo. Vždyť je to přece jedno, ne?“

„To máte samozřejmě naprostou pravdu. I když, víte, vy jste asi první Rom, který ke mně za ty desítky let zavítal a mí kolegové mají zřejmě podobnou zkušenost. Spíše přemýšlím, čím to je a jestli tomu mám nějak přizpůsobit svoje obvyklé metody. Mně totiž přijdou Romové hodně emociální a otevření a někdy mě napadá, že tím, že ze sebe ty emoce velmi rychle dostanou, tak prostě nemusí navštěvovat psychologa, nemyslíte?“

Muž v křesle chvíli znovu zamyšleně pozoruje rýhy v kůži područky a pak pokrčí rameny: „Možná ano, ale já takový nejsem. Mně to vždycky na cikánech spíš vadilo.“

„Co vám vadilo?“ nakloní se k němu psycholog a zvědavě pokrčí čelo.

„Právě ty emoce a ta věčná ukřičenost, jak všechno řeší až moc nahlas. Já jsem nikdy nechtěl bejt právě takovej.“

„Aha,“ psycholog se znovu opře o židli a napadne ho, že ten člověk před ním je ještě zajímavější případ, než si původně myslel. „Já jsem si všiml, že jste i na běžné poměry dosti uzavřený člověk, a i proto jsem se zeptal. A omlouvám se, jestli vám připadá, že tady vytahuji nějaké zažité stereotypy. Já Romy vlastně neznám, já se jenom domýšlím, nicméně mi právě tato informace připadá jako velmi důležitá pro naši další práci, k tomu se ještě určitě dostaneme.“

„Já se vám nedivím, s tím se potýkám celej život, vlastně celej život ne…“

„Takže jako dítě jste tak uzavřený nebyl?“

„Ne, já byl úplně normální kluk, já jsem jedinej syn v rodině, jinak mám sestry, takže mě dost rozmazlovali. A my jsme stejně vždycky bydleli bokem od ostatních, na sídlišti, víte?“

„A vy si pamatujete na nějaký bod či situaci ve vašem životě, díky které jste se změnil?“

Nový míč, který Zdeněk dovezl bratranci jako dárek k narozeninám, se kutálel prachem cesty a zašpiněné nohy, některé bosé, některé v otrhaných sandálech se jen míhaly po ulici plné rozjařených dětí. Ty, co právě nehrály, hlasitě povzbuzovaly a nikomu nevadil křik, který by asi na pražském sídlišti otevíral okna s rozezlenými sousedy. Ale tady se tak baví všichni. Ze začátku se ptal táty, proč se pořád všichni tak hádají, a táta se jen usmál: „To nejsou hádky, Zdeněčku, to je prostě jejich způsob komunikace. Všimni si, že se nikdo na nikoho ve skutečnosti nezlobí, prostě křičí, aby byli slyšet a aby si jich mezi ostatními všimli, když jich je tolik… Nikdo to nemyslí zle, neboj.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Malé zázraky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.