ATLAS ŠTĚSTÍ

ATLAS ŠTĚSTÍ

Za tajemstvím štěstí kolem světa

Helen Russellová

JOTA / 2019

The Altlas of Happiness

Z anglického originálu The Altlas of Happiness

vydaného nakladatelstvím Two Roads, imprint
John Murray Press, Hachette UK, v roce 2018

přeložil Tom Oakland

Odpovědná redaktorka
Kateřina Havelková Štěpančíková

Technický redaktor Petr Kovář

Obálka a sazba dle originálu René Senko

Tisk a knihařské zpracování Tisk Centrum, s. r. o., Moravany u Brna

Jako svou 2 647. publikaci

vydalo Nakladatelství JOTA, s. r. o.

Škárova 16, 612 00 Brno

tel.: 515 919 580

e-mail: jota@jota.cz

www.jota.cz

V Brně roku 2019

288 stran

Vydání první

Text copyright © Helen Russell, 2018

Illustrations by Naomi Wilkinson

Illustrations copyright © Two Roads

Translation © Tom Oakland, 2019

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2019

Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-80-7565-481-6

obsah

Anglie Jolly

a ustrálie Fair go

b hútán Hrubé národní štěstí

b razílie Saudade

č ína Sing-fu

d ánsko Arbejdsglæde

f insko Kalsarikännit

h avaj Aloha

Indie Jugaad

i rsko Craic

i sland Þetta reddast

i tálie Dolce far niente

j aponsko Wabi-sabi

Jihoafrická republika Ubuntu

Kanada Joie de vivre

Kostarika Pura vida

Německo Gemütlichkeit

Nizozemsko Gezellig

Nový Zéland Tūrangawaewae & haka

Norsko Friluftsliv

Rusko Azart

ř ecko Meraki

s ýrie Tarab

š panělsko Tapeo & sobremesa

š védsko Smultronställe & lagom

š výcarsko Federerismus

t hajsko Mai pen rai

t urecko Keyif

USA Homeyness

Wales Hwyl

Poděkování

O autorce

Pro malé vikingy,

kteří se těšili na knihu s obrázky

ÚVOD

Vítejte. Vážně. Jen račte dál. Někdy je to tam venku fakt těžké. Jak snadné je sledovat zprávy a získat dojem, že to se světem jde z kopce, že se z nás stávají čím dál větší izolacionisté a že zkrátka žijeme v pochmurných časech. Nezapomínejme však, že se zprávy zaobírají tím, co se děje, nikoli tím, co se neděje. To, že se stále zvyšuje průměrná délka života nebo že máme mnohem více volného času, než měli naši předkové, se jako zprávy nepočítá. Nikdo nevěnuje první stranu novin skutečnosti, že se díky moderním technologiím počet hodin strávených domácími pracemi snížil ze šedesáti na pouhých jedenáct hodin týdně (ať žije pračka!). Podle údajů programu Rozvojové cíle tisíciletí a nejnovějšího výzkumu Světové banky jsme za posledních pětadvacet let snížili o 40 % počet lidí, kteří trpí hladem, dětskou úmrtnost o 50 %, a extrémní chudobu dokonce o dvě třetiny – tyto tři údaje se však sdílení na Twitteru nejspíš nedočkají.

Jde o to, že jdou-li věci příliš dobře, není o čem podávat zprávy. Negativní zkreslení znamená, že prožíváme „špatné“ věci intenzivněji než ty „dobré“ – a také si je lépe pamatujeme. To však neznamená, že kromě „špatných“ věcí nic jiného neexistuje. Musíme usilovat o to, abychom na to „dobré“ v našich životech nezapomínali a neztráceli naději – jinak svět nikdy nezměníme.

Optimismus není lehkovážný – je nezbytný. Cítíme-li neustálou beznaděj, čelíme-li každou chvíli nějaké krizi, naší přirozenou reakcí je vzdát to a prostě se přestat snažit. Nesmíme však připustit, aby cynismus zvítězil! Překážky jsou tu od toho, abychom je překonali; výzvám je třeba čelit. Můžeme si uvědomovat to špatné a zároveň vědomě hledat způsoby, jak vše zlepšit. Svět kolem nás se jen hemží lidmi, kteří nalézají štěstí každý den – ať už v zemích, které se opakovaně umísťují na předních příčkách ve světových průzkumech štěstí, nebo v zemích, kterým se to nedaří. Tím, že se o nich něco dozvíme, můžeme sami přijít na víc způsobů, jak být šťastní a jak si k tomu vzájemně dopomoct. Klíčem ke všemu je empatie, a budeme-li se více zajímat o to, čeho si cení lidé na opačné straně zeměkoule, pomůžeme sami sobě i ostatním. Pochopit, jak odlišné národy nahlížejí na štěstí, může mít dalekosáhlý dopad na způsob, jakým spolu budeme nadále vycházet.

Tato kniha vychází z úchvatných svědectví, která jsem vyslechla v roce 2013 při přípravě své první knihy The Year of Living Danishly (Rok dánského života). Od té doby mě na těch nejprapodivnějších místech (na veřejných záchodcích, v lese, v písečných dunách…) oslovují lidé z celého světa a sdílejí se mnou pojetí štěstí, která se pěstují u nich doma. A protože žiju v zahraničí, jsem obklopena také báječně různorodým okruhem známých, a přátelé z celého světa mi nabídli své odborné znalosti i pomoc. Výsledkem je přehled kulturních zvyklostí, jehož cílem je poskytnout průřez všemožnými pojetími štěstí a nastínit, co v různých koutech světa šťastný život vlastně obnáší. Jednotlivé země jsem seřadila podle abecedy a doufám, že výlet, který vám tímto zprostředkuji, bude nejen poučný, ale také nezvyklý a nečekaný. Nejedná se o přehled těch nejšťastnějších zemí světa, pouze ochutnávku myšlenek, které lidem v různých krajích přinášejí radost. Kdybychom totiž zkoumali pouze státy, které již obsadily horní příčky žebříčků štěstí, připravili bychom se o ohromné množství nápadů a vědomostí z kultur, které nám možná nejsou tak úplně známé.

Nikde to není dokonalé. Každá země má své mouchy. Následující stránky bezostyšně oslavují to nejlepší z národní kultury a národnostní charakteristiky v jejich nejryzejší podobě – poněvadž přesně na to bychom se měli zaměřit. Výčet jistě nebude kompletní a moc ráda se přiučím – opomenula-li jsem nějaký fígl, jak být šťastný, dejte mi vědět. I malá slova zmohou hodně a zdánlivě prostinké myšlenky mohou od samých základů změnit náš pohled na svět. Nikdo ani netušil, že se hygge tak chytne – a dnes je z něj celosvětový fenomén. Pouze vy rozhodujete o tom, který z pojmů popsaných v této knize je další na řadě.

Některé cesty, jak dosáhnout štěstí, na něž jsem během svého výzkumu natrefila, jsou univerzální – například trávit čas s rodinou a přáteli, snížit pracovní stres nebo pobývat častěji v přírodě. Jiné, jako třeba finský päntsdrunk (popíjet alkohol sám doma a ve spodním prádle) nebo japonský kult opotřebovanosti, jsou podivuhodně ojedinělé. Jedna věc je však jistá: každý z nás může být šťastnější, a způsobům, jakými toho dosáhnout, se meze nekladou.

Takže tady máte 33 důvodů ke štěstí: 33 nápadů, které dávají naději a nabízejí pomoc každému v nouzi. Některé z nich budou ve vzájemném rozporu – stejně jako jsou kultury některých států protikladné kulturám svých sousedů. To je v pořádku: každý jsme jiný. Vezměte si z toho, co vám bude vyhovovat. Čtěte. Čerpejte. A hrrr do toho!

jolly

Jolly (vyslovujte „džoli“) je přídavné jméno, znamená „radostný“, „veselý“ či „rozjařený“. Používá se někdy ve spojení s „hokejkami“ nebo „dobrou show“. Původ má ve středně anglickém slově odvozeném od starofrancouzského jolif (což je raná podoba přídavného jména joli, tedy „pěkný“) a použil ho například již Geoffrey Chaucer v Canterburských povídkách. Dnes je slovo neodmyslitelně spjato s tím, co je pro Anglii typické.

Angličané si zkrátka rádi připadají jolly. Je vcelku fuk, zda je rozradostní ovocné dortíky a procházky se psem, nebo churchillovská nezlomnost a vejce na tvrdo. Navzdory tomu, že si toto slovo do jisté míry přivlastnili Američané a věnovali ho Santovi a Vánocům, stále je blízké srdci každého Angličana. Postavíte-li slovo jolly před jakékoli jiné slovo ve slovníku, ihned můžete zapůsobit jako příslušnice Ženského pomocného leteckého sboru z roku 1940 nebo postava z románu P. G. Wodehouse. Často se používá, chcete-li zdůraznit, jak moc si něčeho vážíte – například, je-li někdo fajnový chlapík, říkejte mu klidně „a jolly good fellow“, nebo pokud jste si nebývale užili včerejší mecheche, byla to „a jolly good night“. Frází „a jolly good show“ zase vyjádříte obdiv k něčemu, co někdo řekl či udělal. Zvláštně rázovitou frází „jolly hockey sticks“ (ano, skutečně to doslova znamená „veselé hokejky“) můžete už od padesátých let, kdy ji zpopularizovala herečka Beryl Reidová v rozhlasovém programu Educating Archie (to jen tak na okraj), upozornit na kolemjdoucí bujarou, sportovně založenou školačku v uniformě. Jak je to v Anglii obvyklé, i zde hrají roli všemožné třídní konotace. Ti, kteří slovo jolly užívají v dnešní době, často náleží k vyšší společenské vrstvě, ale pocit jako takový platí všeobecně.

Jolly označuje ryze anglický druh radosti, který je pro průměrného Angličana nebo Angličanku srovnatelný se zbožností. Ačkoliv je představa o britské odměřenosti a nezlomnosti tváří v tvář nepřízni osudu poněkud schematickým přežitkem z dob dávno minulých, stále se najde celá řada Angličanů, kteří si s vámi raději popovídají o počasí než o pocitech. Výzkumné centrum SIRC se podívalo na zoubek emočnímu stavu britského lidu a odhalilo, že více než 80 % občanů během posledních čtyřiadvaceti hodin neprojevilo žádnou emoci. Srovnejme to se zjištěním, že během posledních šesti hodin o počasí rozprávělo obludných
56 % dotazovaných! To je tím, že shovívavé klima představuje pro Angličany pevnou půdu. Nikdy tam není příliš vedro, málokdy příliš zima, a co se přírodních jevů týče, prakticky nic se tam neděje. Navíc se Anglie těší čtyřem mdle přívětivým, vlhkým ročním obdobím, která (krom nutnosti nosit po celý rok holinky) nikoho příliš nevzrušují. Jednou byl vítr tak silný, že překotil popelnici – a mluvíme o tom dodnes.

Určitou roli však anglické počasí zastává na jedničku: slouží lidem jako odrazový můstek pro nespočet jolly konverzací, na kterém mohou Angličané přešlapovat, dokud nenabudou dostatečného sebevědomí na skok do vážnějších témat. Ledva dosáhne jejich vzájemná důvěrnost této dechberoucí hloubky, obvykle se vyděsí a zacouvají svižně zpět do debat o počasí. Anebo o zahradě. Anebo o domácích mazlíčcích. Pro většinu Angličanů je mnohem snazší vyjádřit emoce zvířátkům než bližnímu svému (například můj tchán nám rád tlumočí stav svého duševního zdraví skrze rozpravy o náladách svého psa). Dobrá, otevřeně si tedy připusťme, že žádný z nás Angličanů v těchto zběžných konverzacích netěží z hlubin své duše, ale alespoň se nám daří navazovat mezi sebou spojení a skrze elementární lidský kontakt vybudit hladinu serotoninu. Dalo by se tedy říci, že jolly rozmluvy o počasí (ať už lije, nebo pouze mrholí) fungují jako jakási sebezáchovná taktika, která odvádí pozornost od našeho vnitřního kolotoče zoufalství a beznaděje. Poněvadž ten by nebyl příliš English.

Vezměte si příklad z mé kamarádky Caroline. Poslední dobou toho má hodně na talíři. Živí se pečením dortů a má spoustu poptávek, takže to myslím jak v přeneseném, tak v doslovném smyslu. Zdravotní, finanční a rodinné problémy, synek, který rád čmárá po gauči (je to můj kmotřenec, tak tomu říkám „umění“) – to vše vede k tomu, že má Caroline pořád plné ruce práce a často je se silami v koncích. „Ale na co je komu kňourání, že?“ povídá mi jednoho úterního rána, zatímco na okno bubnují těžké kapky deště. Caroline je pro mě zosobněným paprskem slunce, čistým štěstím ve všech jeho podobách, a přesto se – zaplaťpánbůh – nezdráhá občas si od srdce zanadávat nebo si dát pár sklenek vína, vyžaduje-li to situace. Je pro mě zosobněním všeho, co mám na Anglii ráda, a zároveň je živoucím příkladem toho, co to znamená být jolly. „Řekla bych, že jsem se taková už narodila,“ tvrdí. „Ale zároveň je to typicky anglický pohled na svět.“ Stačí si pustit písničku The Laughing Policeman („Rozesmátý četník“) nebo Život Briana od Monty Pythonů, aby vám bylo jasné, že se na královském ostrově snažíme vidět světlou stránku života. „Je pro mě prakticky nemožné dlouho se něčím trápit,“ připouští Caroline. „Zrovna dneska ráno jsem byla nějak sklíčená – znáš to, rodina, peníze – a pak jsem viděla, jak se na parkovišti u Lidlu pokoušel nějaký roztomilý pes tlačit nákupní vozík, a rázem byl všechen splín ten tam. Jindy třeba někam jdu a zahlédnu zajíce a říkám si: Jé, zajíček!, a svět se rázem projasní. Vlastně si teď připadám trochu šílená… ale skutečně si myslím, že my Angličané máme jakýsi povahový rys, který nám pomáhá nacházet štěstí v každé maličkosti. Pomáhá nám to nevzdávat se.“

Caroline a já jsme se před dvaceti lety sblížily skrze lásku k Mary Poppins. Ano, přesně tak. Anebo ještě lépe řečeno, skrze lásku k Julii Andrewsové ve všech jejích rolích. Pro ty z vás, kteří nevědí: Julie Andrewsová –
herečka, zpěvačka (a nositelka Řádu britského impéria) – je hvězdou skvostů, jakými jsou například snímky Za zvuků hudby, Správná dívka a v neposlední řadě přirozeně i Mary Poppins, kde hraje „prakticky dokonalou“ anglickou chůvu. Herečka však zdaleka neměla dokonalý start do života. Narodila se jako nemanželské dítě do zoufale chudých poměrů a dětství strávila nejprve s jedním otčímem a pak s druhým, kterého ve své
autobiografii popisuje jako násilnického pijana. Navzdory příkořím osudu si však dokázala uchovat svého jolly ducha. Už odmala vládla „prakticky dokonalým“ hlasem a každý obdivoval její zpěv. Sama však o svých krásných čtyřech oktávách tvrdí pouze to, že kdykoliv spustí, „seběhnou se psi z celého okolí“ (ano, sebepodceňování je dalším typicky anglickým povahovým rysem). Během své kariéry se vyhýbala smutným, zádumčivým, znepokojivým a v mollové stupnici psaným písním, protože ty rozhodně nejsou jolly. Raději se věnovala hudbě „veselé a slunné“, protože když už jste jednou Mary Poppins, tak vám na jolly setsakramentsky záleží. Roku 1997 při onemocnění hlasivek podstoupila operaci, která se však nezdařila, trvale jí hlas poškodila a její vzletný soprán proměnila v křehký alt. Poněvadž však nikdy neměla ve zvyku nechávat se semlít osudem, hned po zákroku prý prohlásila, že se alespoň bude moci „konečně pořádně obout do Old Man River“, tedy písně, která je nechvalně známá svými náročnými, hlubokými tóny. Prokázala nezdolnou odhodlanost a zdravou dávku jolly pohledu na svět, a i po této události se uplatnila jako autorka, moderátorka a herečka. Dnes, ve věku třiaosmdesáti let se vyhřívá na výsluní zcela nové kariéry (a jen tak mimochodem, pořád vypadá naprosto skvostně). Julie, pokud toto čtete, já i Caroline vám vzdáváme hold. Navždy pro nás budete velekněžkou jolly.

Angličané jsou tak zapřisáhle jolly, že odmítají každého, kdo jejich postoj ke světu nesdílí – přinejmenším ho přestanou zvát na čajové dýchánky. „Mám s lidmi, kteří kazí dobrou náladu, docela problém,“ přiznává Caroline. „Sama taková prostě nejsem a neumím to dobře snášet. Hned si říkám: „Ale no tak! Proč seš takový bručoun? Vždyť už to řešíš celé hodiny!“ Svěřím se jí, že to občas cítím dost podobně. Zrovna dneska ráno, když jsem odvážela dítě do školy, se na mě jiná matka podívala
úkosem, a než jsem si stihla uvědomit, že má třeba jenom špatný den, přistihla jsem se, jak polohlasně
vrčím: „Kdo vám šlápl na kuří oko, madam?“

V každé pohádce, kterou nám rodiče čítali, se upřednostňuje jolly před nabručeností. Vzpomeňme třeba na postavu Ijáčka z Medvídka Pú, slečnu Trunchbullovou z Matyldy nebo pana McGregora z knížek Beatrix Potterové. Je zkrátka všeobecně přijímaným faktem, že „mrzouti jsou vždycky záporáci,“ jak říká můj syn. V Anglii panuje názor, že než se utápět v neštěstí, raději bychom měli sklapnout podpatky a kráčet dál – ať už to znamená vyrazit na osvěžující procházku a uvolnit trochu endorfinů, nebo si dopřát teplý čaj a sušenky. Nebo se třeba zasmát psovi před Lidlem. Zkrátka, ať už se rozhodneme jakkoliv, měli bychom se držet záměru setřást ze sebe splín a vrátit se do stavu jolly. Trucování je totiž zlozvyk – a nelibost, rozmrzelost, přetrvávající nevraživost či nevole jsou prohřeškem proti jolly. „Samozřejmě je v pořádku, když tě něco vytočí,“ připomíná Caroline, „ale raději se co nejdřív zase uklidni. Vrať se k jolly a jeď dál!“

Nám, kdo jsme v Anglii vyrůstali, dělali prarodiče přeživší druhou světovou válku na toto téma pravidelná kázání. „Vytrvalost a sebeovládání byly za války jejich jedinými důvěrníky, a tak je předali i nám, mladším generacím,“ vzpomíná Caroline. Každý, kdo se narodil před rokem 1980, na to nejspíš dobře pamatuje a řada z nás toto dědictví vštěpuje i svým vlastním dětem. To však neznamená, že by snad Angličané na druhou světovou válku vzpomínali s pocitem teskné nostalgie – to skutečně ne. Sami se potýkáme s vlastním dědičným hříchem a neblahou vzpomínkou na „nečistou hru“, které jsme se často dopouštěli během koloniálního období Britského impéria. Radostný slogan „Keep calm and carry on“ (tedy „zachovej klid a jdi dál“) není způsob, jakým se vyhýbat vlastnímu provinění a ignorovat následky svých činů. Ani pojem jolly není výmluvou, která nám umožňuje schovat hlavu do písku (a ten jsme pravděpodobně beztak někde nakradli…). Ať už si o problematických dějinách mé vlasti nebo vojenských intervencích obecně myslíte cokoliv, „Blitz Spirit“ (tedy kuráž Angličanů během německých náletů) je zářným příkladem ojedinělého druhu pospolitosti, stoicismu a odhodlání.

Smrt princezny Diany roku 1997 v Britech vzbudila dosud neznámé city. Bylo to vůbec poprvé, kdy se celý národ zahalil smutkem, slzy tekly proudem a plakalo se otevřeně i před zraky lidí, kteří nepatřili do rodiny (což bylo do té doby nepředstavitelné). Toto ojedinělé období veřejného zármutku a masové vylévání národního žalu smetlo ostrov jak povodeň a jakmile byl špunt jednou z lahve, nebylo možné vrátit ho zpět. Od té doby v televizi pravidelně běží realitní show, ve kterých soutěžící roní slzy, nebo naopak skáčou radostí, a my se jako národ (pozvolna) učíme, jak dávat najevo své city – dobré i špatné.

Je tedy možné, že anglické nátuře ztělesněné tvrdošíjnou nezdolností a zálibou v jolly náhledu na svět zvoní hrana? „To si nemyslím,“ tvrdí Caroline a podotýká, že každá televizní série typu X Factor je v anglické televizi vyvážena soutěží o „Vesnici roku“ nebo dokumentem o šedesátníkovi, který něco kutí na houseboatu. Pouze se v dnešní době učíme harmonii mezi fenoménem jolly a skutečnými emocemi. A to je nejspíš zdravé. Stále jsou však našim anglickým srdcím nejblíže komici, kteří ztělesňují tento specifický druh radosti. Máme v oblibě humor, který nikde jinde na světě nenajdete, a jsme na něj hrdí. Pořád je jednou z mých největších životních radostí skutečnost, že mohu kdykoliv zapnout televizi nebo rádio, případně si stáhnout podcast, a nechat některé z těch nejvtipnějších lidí, které jsem kdy potkala, mluvit jakoby přímo ke mně tím nenapodobitelným anglickým tónem a témbrem. Milujeme je, protože jsou stejní jako my – nebo spíš jsou to naše vtipnější, duchaplnější protějšky – jsou pohotoví, energičtí a satiričtí, a zároveň ochotní zatnout zuby a pokračovat stůj co stůj. Ve svých nejlepších okamžicích je každý z nás Stephen Fry. Vstaneme-li z postele správnou nohou a pustíme-li si do života trochu jolly, jsme každý z nás Jennifer Saundersová. Nebo Tommy Cooper. Nebo Lenny Henry. Ve svých nejlepších okamžicích je každý z nás Mel a Sue (vyhledejte si je).

„Být Angličanem bude vždycky úzce spojeno s jolly pohledem na svět,“ prorokuje Caroline (a proč bych s ní měla nesouhlasit a ohrozit tak své budoucí dodávky mimořádně lahodných dortíků?). Jolly jsou například Pidilidi i televizní pořad Just a Minute. Jolly je, když spolu Chris Overton a Rachel Shentonová, páreček z telenovely Hollyoaks, natočili film Tiché dítě a vyhráli Oscara, načež Overtona všichni reportéři z BBC přejmenovali na „rváče Liama“. „My Angličané vždycky fandíme slabším a vyžadujeme po svých hrdinech značnou dávku pokory,“ podotýká Caroline. Souhlasím, protože to zároveň vysvětluje i naši averzi k patetickým oscarovým proslovům (blé). Většina z nás je příliš útlocitná, než aby dokázala přijmout jakoukoli chválu, na druhou stranu si uchováváme smysl pro odstup, neřkuli vzpurnost, tváří v tvář nepřízni osudu.

Když roku 2007 v centru Londýna vybuchly čtyři bomby, zahraniční pozorovatelé předpokládali, že život v britské metropoli už nikdy nebude stejný. Z velké části však pokračoval i nadále v zažitých kolejích; Londýňané odmítli vládní pokusy zpřísnit bezpečnostní opatření a rázně zakročit proti podezřelým, a tak naše mnohorasové hlavní město vzkvétá dál. Občané, kteří německé nálety nezažili, se vmžiku chovali stejně jako jejich prarodiče před téměř sedmdesáti lety. Mí přátelé, kteří byli oním útokem nějakým způsobem postiženi – například nasedali do dalšího přijíždějícího metra či autobusu –, bez výjimky hovořili o nezvyklém pocitu vzájemné sounáležitosti, který ten den zavládl v londýnských ulicích. Tím nechci tuto tragédii nijak zlehčovat, pouze chci poukázat na to, že jolly je naším modem operandi v časech přívětivých i nepřívětivých. Internetová fóra, kde Američané vyjadřovali rodinám obětí svou soustrast, musela být záhy stáhnuta pod všeobecným tlakem Angličanů úpěnlivě prosících, aby byli té sentimentální břečky ušetřeni. Brzy jsme dokonce začali škodolibým způsobem zesměšňovat vroucí poezii, kterou nám naši zámořští sousedé posílali přes Atlantik. Pro Londýňany to byla zcela
adekvátní reakce: přece nenecháme teroristy „vyhrát“ tím, že upustíme od zaběhnutého stavu věcí.

Když v roce 2017 čelil Londýn dalšímu útoku, tentokrát na London Bridge, zachytil fotograf muže prchajícího přes Borough Market s nedopitou sklenicí piva v ruce. Posléze byl muž identifikován jako Paul z Liverpoolu a stal se z něj symbol anglické houževnatosti a vzdoru, jakož i smyslu pro humor. Letos, když žurnalista George Monbiot zjistil, že má rakovinu prostaty, napsal v článku pro deník The Guardian, že je odhodlaný zůstat jolly, protože „ve hře životních průserů nasbíral zatím jen dva body z deseti“. Podotkl, že se vždycky najde někdo, kdo má větší smůlu než my, a uvedl typické anglické rčení: „Hlavu vzhůru, vždycky může být hůř.“

Veselí vzdor nesnázím a zarputilé odhodlání zůstat jolly stůj co stůj nám pomáhá přežít už od nepaměti. Uvědomujeme si, že štěstí není trvalé a že v životě se špatným věcem nevyhneme. Život nás někdy prostě „dostane“ – to je nevyhnutelné. Když však nastanou perné časy a když je nám smutno, měli bychom se zaměřit na dosažení udržitelného, snesitelného stavu – najít pevnou půdu pod nohama (nejlépe nějaký rovný kus trávníku, na kterém si můžeme svetry vyznačit brankoviště) – pak popadnout dech a znovu se připravit. Už v tomto bodě totiž může vzkvétat štěstí. A že štěstí skutečně dokáže „vzkvétat“! Princip jolly spočívá v tom, připlácnout si na tvář úsměv a vyžít s tím, co máte. Jde o prchavé chvilky radosti, o smích, o psy tlačící vozíky před Lidlem, kterých si můžeme všímat každý den a z nichž se můžeme těšit. Štěstí spočívá v maličkostech. Tak zůstaňte jolly.

Jak zvládat život a zůstat přitom jolly

1

Necítíte se dnes ve formě? Postavte vodu na čaj, sedněte si a dejte si sušenku.
S čajem a sušenkami se žádný problém nejeví tak vážný. To je prostě fakt.

2

Pořád to není úplně ono? Běžte se projít, abyste rozproudili endorfiny,
a schválně se podívejte, jestli někde nespatříte nějakého psa. Nebo zajíčka.
Když najdete obojí, získáte body navíc.

3

Povídat si s lidmi o počasí je lepší než si s nimi nepovídat vůbec. Výzkumy prokazují, že (jakýkoliv) pravidelný mezilidský kontakt nám pomáhá udržet se při smyslech, tak oprašte své znalosti o bouřkových mracích.

4

Žádné smutky; smějte se, jak nejčastěji můžete, a nebojte se satiry.

fair go

Fair go je australská fráze (v překladu „férová hra“ či „férový pokus“), která znamená, že si každý z nás zaslouží spravedlivé zacházení. V psané podobě se poprvé objevila v plátku Brisbane Courier roku 1891 v článku o stávkujících střihačích ovcí, které policie zatkla, aniž by jim přečetla soudní příkaz. Střihači se obořili na svého vedoucího: „Tomu říkáte fair go?“. Tato stávka byla jednou z prvních a nejdůležitějších v dějinách země, dala vzniknout Australské straně práce a pověsti Austrálie coby rovnostářské společnosti, kde vládne spravedlnost, sportovní chování a optimismus.

Ty úvodní klavírní akordy ve mně stále vyvolávají podmíněný reflex. Rázem mě přenesou v čase do nekonečného léta mého mládí a k počátkům mého zasvěcování do plážového života, surfování a ducha fair go. Coby dítěti vyrůstajícímu na britském předměstí v osmdesátých letech mi první dvě výše zmíněné dovednosti sice nebyly příliš k užitku, avšak ta třetí myslím poskytla základy mým dnešním liberálním sklonům. Bylo mi šest a světlo světa poprvé spatřili Neighbours. Úvodní znělka této australské telenovely (s akordy G dur a C dur – ostatně trochu jako Close to You od kapely Carpenters) ohlašovala začátek mé patnáctileté každodenní pouti na Ramsey Street. Když v roce 1989 dorazil do Británie Domov v zálivu, taky jsem ho sledovala. Jinými slovy, ve věku mezi šesti a jednadvaceti (byla jsem na výšce, co jiného jsem měla dělat než koukat na televizi?) jsem podstoupila 3 510 hodin „seminářů“ na téma australské prosluněné kultury „bez obav“ a filozofie fair go.

Moje kamarádka Sheridan z Brisbane tvrdí, že to byl dobře strávený čas, poněvadž přívětivost, slunce a duch fair go jsou přesně tím, co Australany těší nejvíc. Dalo by se tedy říct, že jako amatérská antropoložka a výzkumnice štěstí jsem prostě jen začala v raném věku.

„Fair go je pro štěstí v Austrálii naprosto klíčovým pojmem, protože značí rovnost příležitostí a stejnou startovní pozici pro každého,“ tvrdí Sheridan. Gen, kamarádka z Adelaide, souhlasí: „Znamená to, že pokud na to máš, nehledě na to, kdo a odkud jsi, není důvod, proč bys tu či onu práci nemohla dělat – to se promítá i do úsloví, že něčemu dáš ,férovej pokus‘, jako že do něčeho dáš všechno.“ S takovým přístupem je pak lehké cítit se šťastný, protože nás utvrzuje v dojmu, že nic není nemožné, všichni jsou si rovni a všichni jsme na jedné lodi.

Austrálie se pravidelně objevuje ve výčtu deseti nejšťastnějších zemí světa a Australané samotní jsou vyhlášení pro svou optimistickou, přátelskou náturu. Odmala se učí, jak spolu vycházet, především „hrát férovou hru“ a „zapojit se“. „Učitelé jsou na to vyloženě upnutí,“ vzpomíná Ben z Melbourne, „a každého nabádají, aby se vždy alespoň zúčastnil. Pamatuju si, že na základce jsme měli stejný počet nůžek pro leváky jako pro praváky. Vždycky na mě zbyly ty zelené pro leváky…“

Australský ideál fair go se však nejvíce ze všeho promítá v tamní národní posedlosti: sportu. Ben s nostalgií vzpomíná, jak ho v dětství odvlekli z fotbalového hřiště, protože měl založené paže na prsou. „Řekl jsem trenérovi: Vždyť jsem nic neudělal! A on říká: Právě, tys tam jen stál a vůbec jsi nehrál férovou hru! A o to jde – člověk se musí snažit,“ tvrdí Ben. Australské děti v zimě hrají nohejbal nebo fotbal, v létě zase kriket, a projevovat přitom snahu je pro ně mnohem důležitější než jakékoli vrozené nadání.

„Kriket je de facto státním náboženstvím,“ pokračuje Ben. Právě proto bylo pro Australany tak těžké rozdýchat, když v roce 2018 vyšlo najevo, že jejich vlastní národní tým podvodně manipuloval s míčem. Mezinárodní kriketová rada sice australský tým vyloučila pouze na jeden zápas, avšak Cricket Australia – národní kriketový svaz – se rozhodl pro celoroční distanc. „Potrestali jsme sami sebe daleko víc, než nás potrestal zbytek světa,“ podotýká Ben (který sice pracuje v marketingu, ale když jde o australský kriketový tým, zásadně mluví v první osobě čísla množného). Když jsem poznamenala, že v dnešní době dopingových afér a pochybných vzorků moči se „šmirglování míče“ zdá jako dost nepatrný prohřešek, Ben mě ale ujistil, že to je průser. „Podvádět je naprosto v rozporu s australskými zásadami fair go – u nás by vše mělo probíhat slušně a s rovnými šancemi. Takže jo, televizní obrazovky byly jednu dobu plné uslzených tváří – protože chlapi porušili kodex fair go.“

Australané si sportu váží do takové míry, že ve Victorii vždy finále ligy australského fotbalu předchází státní svátek a na Melbournský pohár dostanou všichni den volna. „Kromě kriketu také zbožňujeme ragby
(klasické s patnácti hráči, ale i třináctkové), plavání, tenis…“ říká Liz, moje
bývalá spolubydlící z Perthu. „Vůbec nemusíš sportovat, abys sport milovala.“ Všichni víme, že endorfiny uvolňované sportem vedou k větší spokojenosti a pevnému zdraví, je však také prokázáno, že i pouhé fandění nás může učinit šťastnějšími. Dopřává nám totiž pocit sounáležitosti a toto „sdílení“ pak podporuje naši obecnou spokojenost. Psychologové sportu z Murray State University v americkém Kentucky odhalili, že sportovní fanoušci projevují větší známky všeobecného štěstí a bývají méně osamělí. Mají také znatelně bohatší společenský život a v neposlední řadě jazyk. Na to všechno Australané zjevně přišli už dávno. Ben se dokonce zmínil, že australské sportovní kluby mají ve zvyku zvát na zápasy nové přistěhovalce. Ti se pak rychleji seznámí s místní kulturou a hned mají co probírat s novými spolupracovníky a sousedy. „Je to fakt důležité,“ zdůrazňuje. Zároveň se však v Austrálii mezi fanoušky nepěstuje taková striktní klubová příslušnost, s jakou se setkáváme v jiných státech. „Máme rádi outsidery,“ navazuje Sheridan, „a vždycky jim fandíme, protože jinak by to nebylo fér – a navíc, co kdybychom se v té pozici jednou ocitli sami? Pokud ze sebe horší tým vydá všechno, zasluhuje si fair go. To je takové naše národní motto.“

Samozřejmě že skutečnost ne vždy odpovídá idylickým představám a některým jedincům se férové hry prokazatelně nedostávalo – například australským domorodcům, kteří byli od dob britské kolonizace v roce 1788 systematicky diskriminovaní snad všemi představitelnými způsoby. Jak říká Sheridan: „Co se domorodců týče, rozhodně máme klapky na očích.“ Australané slaví 26. ledna Den Austrálie na „počest“ přistání první flotily, ačkoliv mnozí obyvatelé by jej raději přejmenovali na „Den invaze“. Navzdory pověsti Sydney jako města nejvíce přátelského gayům na světě to LGBT komunita v Austrálii neměla vždy snadné. Roku 2017 však drtivá většina Australanů hlasovala pro rovný přístup k manželství a konečně dopřála i lásce fair go. Navíc v březnu 2018 přijalo Severní teritorium (jako poslední ze spolkových států Austrálie) zákon povolující adopci dětí manželům stejného pohlaví.

The Age, státní noviny ve Victorii, letos provedly průzkum nejdůležitějších národních hodnot a fair go se ocitlo na první příčce žebříčku. Není tedy divu, že Australané ostře brojí proti všem náznakům společenské hierarchie. Všichni jsme si rovni, tak proč by se s některými z nás mělo zacházet jinak? Každému Australanovi v žilách koluje antiautoritářská krev a typickým znakem australské komedie se stalo právě zesměšňování pompéznosti (ledva se mi podařilo odtrhnout od Neighbours, mými oblíbenými televizními seriály se staly Kath & Kim a Utopia…). Tento přístup vedl ke zrodu nadmíru obhroublé fráze, která angličtinu Australanů odlišuje od angličtiny používané jejich emočně potlačenými bratranci a sestřenicemi na opačné straně oceánu. Nic mi nevyčaruje úsměv na tváři tak zaručeně jako toto rozkošně surreální australské přísloví: „Ve vrchním padoku se mu splašili klokani…“ – to znamená, že vám v mozku řádí tento jedinečný druh vačnatců a podepsalo se to bohužel na vaší inteligenci. A co teprve parádně zemité: „Nepřišli jsme sem šukat pavouky…“, čímž se naznačuje, že „teď není čas se flákat, měli bychom se pustit do práce“. Ale uznejte, že ta jejich varianta je mnohem větší švanda.

„Řekla bych, že si všichni umíme utahovat i sami ze sebe,“ tvrdí Sheridan. „Nebereme se příliš vážně. Obecně vzato jsme optimisté, ale zároveň nás věci nechávají dost v klidu.“ A skutečně: australské krédo No worries (tedy „Bez obav“) se dnes už používá po
celém světě – od Spojených států přes Británii a Nový Zéland až po Jihoafrickou republiku a Kanadu. No worries Australany dokonale vystihuje, ztělesňuje jejich přívětivou společenskost, houževnatou rozmarnost i ležérní optimismus. „No worries se vrylo do naší psychiky,“ tvrdí Ben. „Utvrzuje nás v tom, že ať se děje, co se děje, ,bude to v pohodě‘ – což je ostatně další z našich oblíbených frází. Je v tom spousta naděje. A také sebevědomí.“ A to i navzdory tomu, že Australany obklopuje spousta nebezpečných potvor, které by nám ostatním dělaly vrásky – žraloci a medúzy, hadi, krokodýli, ropušnice (to prý existuje) a smrtící pavouci (ať už ošukaní, nebo ne). „Nic z toho vás neděsí?“ – ptám se Bena váhavě. Ten je pokrčí rameny. „Hele, všichni jednou umřeme,“ odvětí. „No worries je takové stručné krédo, které mi umožňuje žít a milovat bez obav, i když věci pokaždé nevycházejí tak, jak bych si přál.“

Pro mě jako notoricky ustaraného člověka je život „bez obav“ skutečnou výzvou. Řídit se touto mantrou by v zemi, kde se pod každým kamenem neskrývá smrtící obluda, mělo jít samo. Ale jak mám zůstat pozitivní i tehdy, kdy se mi vůbec nic nedaří? „Nám pomáhá sluníčko,“ radí Sheridan. „Udržuje nám náladu v rovnováze. A pohled na azurovou oblohu je taky fajn.“ V Austrálii jsou případy sezonní afektivní poruchy – klinického stavu, který pravděpodobně vychází z nedostatku přirozeného světla v zimě – naprosto ojedinělé. Zde pořád vládne slunce. Tedy skoro pořád. „Tu a tam řádí tropické bouře,“ pokračuje Sheridan rozvážně, „ale z lijáku tu neprochladneš.“ Sama si pamatuji, jak mě před mnoha lety právě jedna taková bouře zastihla v Sydney a já měla pocit, že stojím v teplé sprše. Přesně tak: dokonce i déšť je v Austrálii přívětivý. Sheridan se pokouší zažehnat mou závist připomínkou, že i trvale slunečné počasí má svá úskalí: „Život v Austrálii je jak život na pláži. Tady v Queenslandu často máme 36 nebo 38 stupňů –
a já jsem pihatá běloška! Prvních šestnáct let svého života jsem strávila v bermudách, klobouku a v triku s UV ochranným faktorem. Někdy jsem s sebou nosívala i slunečník. Vypadala jsem jako kříženec dámy z osmnáctého století a Barta Simpsona…“

Soucítím s ní – ani já se dobře neopaluji. Moje duše však slunce zbožňuje. Ben mi rozumí: „Nic se nevyrovná pocitu, když vystavíte svou tvář slunci – člověk rázem cítí, že to s námi všechno dobře dopadne.“ Skvělé počasí však Australanům nezevšednělo, a vláda dokonce lidem s vážnými nemocemi poskytuje příspěvek na pobyt na severu ostrova, kde je vedro ještě větší. „Pořád věříme, že slunce zdraví prospívá,“ pokračuje Ben. „Uvědomujeme si, jaké v tomhle máme štěstí. Však proto také Austrálii říkáme šťastná země.“

A právě „štěstí“ je klíčové slovo. Australané mají dobrý systém sociálního zabezpečení, zadarmo se jim dostává zdravotní péče, základního i středního vzdělání, a poté bezúročných studentských půjček na pokrytí nákladů na univerzitní studium a běžných výdajů. Pětaosmdesát procent obyvatelstva žije méně než padesát kilometrů od pobřeží a většina Australanů končí s prací v pět odpoledne, takže jim nic nebrání v tom vydat se na některou z deseti tisíc dechberoucích pláží a každý den si zasurfovat. Navíc je tu spousta místa a na jeden čtvereční kilometr žijí pouze tři Australané, což je fajn, protože většina z nich ráda tráví čas v přírodě.

„Neradi vysedáváme doma, když je hezky, ale chodit ven o samotě se taky nikomu nechce – proto jsme všichni tak společenští,“ vysvětluje Sheridan. Přátelství je další věc, které si tu lidé nesmírně cení. Organizace pro hospodářskou spolupráci a rozvoj (dále jen OECD) tvrdí, že 94 % procent Australanů ví o někom, na koho se mohou obrátit v případě nouze. „Navazujeme mezi sebou silná pouta, ale celkově to probíhá tak nějak samo,“
vysvětluje Sheridan. „Jinými slovy, kdyby se se mnou někdo nechtěl kamarádit, asi bych si to vzala osobně. Něco by s ním muselo být v nepořádku.“ To mi přijde naprosto fascinující a vlastně se jedná o naprostý opak toho, jak funguje přátelství v Británii nebo třeba v Dánsku. Tam je zvykem, že vás s někým musí formálně seznámit alespoň dva členové rodiny, nebo že spolu vychodíte školu a znáte se už celé roky. A nebo Twitter. Ben souhlasí, že jsou jeho krajané novým přátelstvím vzniklým z osobních setkání až nezvykle otevření.

„V Austrálii se ti klidně může stát, že si v kavárně povídáš s baristkou a ona ti řekne: ,Nezajdeme na pivo?‘“ A vy pak fakt jdete?, ptám se nevěřícně. „No, jasně.“ A nejen proto, že je to nějaká sexy kočka? Znám se s Benem sice jen měsíc, ale nepřekvapilo by mě to. „Jasně…“ opáčí a po chvilce dodává: „V sedmdesáti procentech případů jasně. Ale i tak v Austrálii toho máme všichni dost společného a vždycky si můžeš s cizím člověkem popovídat o sportu, o kávě, o plážích…“ Sheridan to vnímá stejně přímočaře: „Bavíme se s každým – s kadeřníky, číšníky, prodavači – budujeme si osobní vztahy. A jakmile už proběhl kontakt, není nic divného na tom jít ještě o krok dál.“ Liz stačí, aby se posadila vedle někoho v autobusu a rázem má celoživotního kamaráda (a ten má skutečné štěstí –
Liz je bezva). V Austrálii funguje dokonce i v  přátelství „no worries“ – přistupuje se k němu štědře, ale navzdory jeho svobodomyslnému šíření neztrácí nic ze své upřímnosti. Osobně mi přijde naprosto půvabné celý život předpokládat, že každý, s kým se setkáte, jen čeká, až se s vámi skamarádí. Je vůbec možné nebýt šťastný v této zemi přívětivého, uvolněného přístupu k životu, lásky k přírodě, slunce a silného přesvědčení, že si každý zasloužíme fair go? Tak směle do toho: buďte féroví, otevřete se novým přátelstvím, dávejte ze sebe všechno a zkoušejte nové věci. A mějte na paměti, že jste sem nepřišli šukat pavouky.

Jak přijmout fair go do svého života a osvojit si mentalitu no worries

1

Každému, s kým se setkáte, dopřejte fair go, nehledě na to, jedná-li se o potenciálního nového přítele, stážistu, který neustále rozbíjí kancelářskou kopírku, nebo obsluhujícího číšníka.

2

Všemu, do čeho se pustíte, věnujte „férový pokus“. Snaha je mocná zbraň,
a navíc na lidech není nic přitažlivějšího než právě elán.

3

Pamatujte na to, jaké máte štěstí: ne každý žijeme ve „šťastné zemi“,
ale každý z nás má zač být vděčný.

4

Čeká vás den na draka? Zítra touto dobou už ho máte za sebou. Bez obav.
Fakt. Vždyť o co jde?

5

Slunečný den – mazejte ven. Samozřejmě nezapomeňte na faktor 50.
Zavřete oči, pozvedněte tvář k nebi a jen si užívejte dotek slunečních paprsků.
Rázem uvěříte, že vše bude v pohodě…

HRUBÉ NÁRODNÍ ŠTĚSTÍ

Hrubé národní štěstí (HNŠ) je filozofie měření kolektivního štěstí a blahobytu a jeho upřednostňování před finančním ziskem, kterou se řídí vláda i obyvatelé jihoasijského Bhútánu. Ačkoliv ji tu Bhútánci neoficiálně praktikovali po celou svou historii, pojem HNŠ byl poprvé ustálen až roku 1972, kdy během rozhovoru s reportérem Financial Times prohlásil tehdejší bhútánský král Džigme Singgjä Wangčhug, že „hrubé národní štěstí je důležitější než hrubý domácí produkt“. Od té doby se Bhútán stal mluvčím politického smýšlení, které duchovní, tělesné, společenské a ekologické zdraví svých obyvatel a životního prostředí považuje za skutečnou míru státního „blahobytu“.

Vzduch je tu ostrý, nebe širé a tyčí se tu hory tak vysoké, že mizí v oblacích. A přesto tento malý himálajský stát, kde žije pouhých 750 000 obyvatel a krávy se stále potulují po ulicích, potichu mění svět.

Do roku 1962 v Bhútánu neexistovaly silnice, školy, nemocnice ani národní měna. Až třetí bhútánský král Džigme Dordže Wangčhug začal modernizovat infrastrukturu státu a vysloužil si přízvisko „otec moderního Bhútánu“. Jeho syn, Džigme Singgjä Wangčhug, čtvrtý král, vstoupil do otcových tshoglhamů (tradiční bhútanské obuvi) ještě nedospělý a začal hnát zemi do moderního věku – avšak ryze bhútánským způsobem.

Kolem roku 700 n. l. přijal Bhútán buddhismus, a za dob čtvrtého krále už měl tedy dlouholetou tradici podněcování štěstí, blahobytu a života v souladu s karmou. „Bhútánský soucit a altruismus jsou staré jak hory samy,“ povídá Passang, kamarád mého kamaráda z Para, městečka s jediným mezinárodním letištěm v Bhútánu. Pro většinu Bhútánců je nezbytný pojem „ga-kyid“ – odvozený od slov „ga“ (štěstí) a „kyid“ (mír). Slovy Passanga: „Tento pojem má však širší význam než jen doslovný a zahrnuje veškerý duchovní, ekologický, společenský i hospodářský blahobyt.“ Bhútánské priority výmluvně popisují dvě prastará přísloví: „Ke štěstí nevede žádná cesta: sama cesta je štěstí,“ a „Štěstí je založeno na důvěře a důvěra nic nestojí“. V důsledku
toho si Bhútán pomalu a v klidu brázdí svou cestu dějinami až do dnešního dne, kdy už ovšem přijal některé moderní vymoženosti jako třeba nemocnice, školy – a silnice, po kterých se k nim můžete dostat.

Když roku 1972 nastoupil na trůn král Wangčhug IV., chtěl sice navázat na pokrokovou práci svého otce, ale nebyl příliš nadšen z nástrah spotřebitelského života a problémů s nimi spojených, jak je viděl v zahraničí. Pozoroval směr, kterým se zbytek světa ubírá, a nesouhlasil s tím. Místo aby Bhútán odstřihl od veškerých vnějších vlivů, rozhodl se vést svůj národ směrem, který podněcuje ga-kyid, vyhýbat se neúprosné honbě za penězi, která často přehlíží lidské štěstí, a hledat rovnováhu mezi světem starým a novým.

„Tím, že HNŠ pojmenoval, král Wangčhug formálně stvrdil ideály a víru, které bhútánský národ doprovázejí již po celé generace,“ vysvětluje Tsewang, moje spojka z Thimbú, hlavního města Bhútánu. „Zajistil tím, že přednosti starého způsobu života nevymizejí s příchodem moderních technologií.“ Na konci devadesátých let se země otevřela televizi a internetu, a dokonce okusila i slasti WrestleManie, indických telenovel a tyčinek Kit Kat (které jsou prý „nesmírně oblíbené“). To však neznamená, že by zanikly tradiční ideály a hodnoty. V roce 2005, v době své největší popularity, král Wangčhug IV. abdikoval a přenechal trůn svému synovi Džigme Khesar Namgjel Wangčhugovi, aby mohl žít své osobní, soukromé štěstí v domě na stromě (aspoň tak se to o něm vypráví). Nový král Wangčhug V. hned zkraje dohlédl na demokratizaci státu a v roce 2008 (tedy během téhož roku, kdy se zbytek světa rozpadal) ukotvil HNŠ v bhútánské ústavě a prohlásil je za oficiální cíl svého panování.

Rozvinuté země zakoušely narůstající nerovnost mezi obyvateli, ekologickou apokalypsu a zhroucení bankovního systému, a alternativní přístup Bhútánu začal konečně získávat pozornost. Roku 2011 tehdejší generální tajemník Spojených národů Pan Ki-mun naléhal na členské státy, aby následovaly bhútánský příklad a začaly měřit štěstí a osobní pohodu, přičemž štěstí nazval „základní lidskou metou“. Rok poté se setkal s Džigme Thinleyem, bhútánským předsedou vlády, aby s ním probral taktiku a strategii, jak podpořit šíření bhútánského konceptu HNŠ a dosáhnout růstu osobní pohody po celém světě. Protože ono to fakt funguje.

V Bhútánu jsou nyní zdravotní péče i vzdělání bezplatné, protože je program HNŠ upřednostňuje. Následkem toho se očekávaná délka života zdvojnásobila a sto procent bhútánských dětí je přihlášeno na základní školy. „Děti se učí o hrubém národním štěstí už ve škole. Je součástí hlavního vzdělávacího programu,“ popisuje Tsewang, „nejedná se však čistě o studijní záležitost. HNŠ hraje významnou roli i v každodenním životě obyčejných lidí.“ Každé dva roky provádí vládní think-tank výzkum a ptá se každého Bhútánce na jeho život a pocit štěstí. Komise hrubého národního štěstí pak vyhodnotí výsledky pomocí devíti „klíčových ukazatelů“ šťastného života, a sice: osobní spokojenosti, zdraví, využití času, vzdělání, kulturní rozmanitosti a přizpůsobivosti, úspěšnosti vlády, komunitního života, životní úrovně a různorodosti životního prostředí. Protože v Bhútánu na ekologii záleží.

Veškeré obchodní i vládní kroky procházejí hledáčkem HNŠ, aby se předešlo neblahému dopadu na životní prostředí a společnost, nehledě na peněžní zisk, o který se tím stát ochudí. Podle Institutu štěstí existuje mezi ekologií a štěstím jasný vztah a Evropský sociální průzkum potvrdil, že lidé, jimž na životním prostředí záleží,
vykazují vyšší úroveň subjektivního pocitu osobní pohody. Co se Tsewanga týče, soulad s životním prostředím mu štěstí jednoznačně přináší – a rozhodně není sám. „Nově příchozí často říkají, že lesy tak bujné a krajinu tak nedotčenou nikde jinde neviděli,“ tvrdí Tsewang, „a to přímo souvisí s HNŠ.“ Bhútán je jedinou rozvojovou zemí, která má udržitelnost životního prostředí přímo v srdci své politické agendy, zavázala se nezanechávat po sobě uhlíkovou stopu a ponechat alespoň 60 % ze své celkové rozlohy zalesněných (momentálně je na 70 %). Příroda je tu tak bohatá, že ji dokonce osidlují bengálští tygři na útěku z Indie, kde je jejich domovina naopak postupně likvidována. Těžba dřeva pro vývoz je tu zakázaná a obyvatele od užívání osobních automobilů odrazuje každoměsíční „pěší den“.

Tsewang mi vypráví, že Bhútán nedávno odmítl členství ve Světové obchodní organizaci, poněvadž by to znamenalo otevřít světu zdejší lesy a jiné přírodní zdroje způsobem, který se neslučuje s ekologickými cíli HNŠ. Bhútán rovněž zdvořile odmítl námluvy McDonaldu i s jeho miliony, aby ochránil zdraví svých obyvatel. Vláda se momentálně pokouší omezit dovážení nezdravých výrobků a podporovat zdravou stravu s cílem dosáhnout „organického roku 2020“. „Tyčinky Kit Kat ale máme,“ přiznává
Tsewang.

„Je to proces,“ uvádí Tsewang. „Lidé si musejí projít jistými nezdravými cykly, aby si sami vyzkoušeli co a jak. Nikdo by nebyl šťastný, kdybychom jim prostě říkali, co mají a nemají dělat.“ A HNŠ přece znamená štěstí pro každého. „Naše společnost není individualistická,“ vysvětluje Tsewang. „V Bhútánu všechno děláme společně a soukromí neupřednostňujeme jako v jiných kulturách. ,Soukromí‘ jako takové tady vůbec neexistuje!“ Na druhou stranu je tu i velmi málo osamělých lidí. „Někde třeba dvacet lidí sdílí pokoj a jinde se zase dvacet lidí schází na snídani,“ pokračuje Tsewang a dodává: „Mám to moc rád – sdílíme své omezené zdroje a vytváříme skutečný pocit sounáležitosti. Sdílení je láska.“

Bhútán rozhodně není rájem na zemi, spousta lidí to tu má těžké a musí v drsných podmínkách vykonávat fyzicky náročnou práci. Role mužů a žen jsou v bhútánské společnosti stále velmi jasně odlišené, horští nomádi žijí polygamně a jejich mnohé ženy jim pomáhají převážet děti a pečovat o stáda. Takhle já si teda zábavu nepředstavuji.

Příchod moderní éry také přinesl své problémy. Tsewang připouští, že technologie do jisté míry narušila jejich zaběhlý způsob života. V devadesátých letech k nim dorazila televize (viz WrestleMania) a některá ze šedesáti bhútánských nářečí postupně začala vymírat a ustupovat angličtině a národnímu jazyku dzongkä. Na druhou stranu však technologie jako WeChat (čínská sociální síť a aplikace pro zasílání zpráv) pomohla některé dialekty oživit, neboť zde lidé zakládají skupiny pro sdílení vědomostí a uživatelé jednotlivých nářečí teď spolu mohou komunikovat mluvenou i psanou formou skrze video chat. Bhútánský ministr školství a předseda vlády podporují výuku fyziky, chemie, technologií, inženýrství i matematiky na školách a učí žáky sestavovat vlastní počítače a drony. „Máme institut technologie, dokonce i s laboratoří,“ dodává Tsewang pyšně.

HNŠ se však snaží respektovat i to nejlepší z tradiční bhútánské kultury. „Když onemocníš, můžeš se buď svěřit do péče tradičního bhútánského lékaře, nebo konvenční západní medicíny – například v nemocnici,“ vysvětlil mi Tsewang. Zatímco na Západě léčíme pouze chorobu samotnou, bhútánská medicína léčí celého člověka, „je tedy fajn mít obojí.“ Propojování starého a nového světa však není vždy snadné. „Jsme na rozcestí,“ tvrdí Tsewang. „Musíme přemýšlet nad tím, odkud pocházíme a kam směřujeme. A je nezbytné, abychom tak činili se soucitem k bližnímu svému.“ I Passang mluvil o soucitu, a mě tedy zajímá, zda i soucit hraje v HNŠ výraznou roli. Tsewang mě ujišťuje, že je jeho naprosto nedílnou součástí. „HNŠ v nás soucit aktivně podněcuje – ty dvě věci k sobě prostě patří,“ tvrdí – a poněvadž nikdy netušíme, co se cizímu člověku v životě odehrává, „potřebujeme všichni víc soucitu.“

Z Tsewangova a Passangova vyprávění necítím žádnou samolibost: Bhútánci netvrdí, že jsou šťastní, pouze že pracují na tom, aby byli. „Buddhismus nás učí, že každý život je cesta a každé naše rozhodnutí – ať dobré, či špatné – ovlivní nejen náš stávající, ale i příští život po reinkarnaci,“ vysvětluje Passang. Většina Bhútánců žijících šťastně a bezstarostně to prý vnímá jako odměnu za dobré skutky svého minulého vtělení – a naopak. Poněvadž karma. „Pokud kradeš nebo lžeš a máš dobré právníky, nejspíš na tebe tradiční zákony nedosáhnou,“ navazuje Tsewang, „karma ti však nedá nikdy klid.“ Karma je tím pádem vlastně jednodušší a zároveň pokročilejší než veškeré naše konvenční přístupy. Navíc díky karmě nikdy nezapomínáme na to, jak prchavý je náš současný život. „V Bhútánu je smrt a utrpení na denním pořádku, ale my jsme s tím smíření,“ říká Passang. Smíření zmírňuje jejich bolest. Nikdo se tu smrti nebojí a rozptylové loučky se nacházejí v samých centrech osad, aby připomínaly nestálost současného života. „Pokud někdo umře, člověk to pozná na míle daleko,“ praví Tsewang. „Z pecí se začne linout kouř a děti si na něj ukazují – takže karmický koloběh máme na paměti neustále.“ Uctívači v bhútánských chrámech jsou navíc vedeni k pokoře a „pohřbení ega“, aby ve své duši uvolnili místo učení a inspiraci.

V obyvatelích posiluje skromnost hornatá krajina, ve srovnání s níž každý smrtelník vypadá jak zanedbatelný drobek – jako maličkatá součást nepředvídatelného světa plného četných dalších živočišných druhů. „Naším nejvyšším cílem je soužití s přírodou,“ podotýká Tsewang. „Věříme, že veškerá zvířata byla v předchozích životech našimi bratry, sestrami, dětmi či rodiči, a tak o ně pečujeme.“ V Bhútánu se praví, že „Zemi nedědíme po předcích, jen si ji propůjčujeme od svých dětí“. To je pozoruhodný způsob vnímání světa – a poučení pro nás všechny.

Jak žít v souladu s HNŠ

1

Nebojte se soucitu: až vás příště vytočí kolega nebo než začnete svou drahou polovičku bombardovat ponožkami, které zase opomenul/a dát do koše se špinavým prádlem (dej je do koše, ne vedle koše – DO koše!), uvědomte si, že se mu/jí v životě možná taky dějí věci a že vás pravděpodobně nemínil/a naštvat.

2

Pohřběte ego. Co se stane, když si přestanete cokoliv domýšlet a dovolíte všemu a všem okolo, aby vás naplnili životními zkušenostmi? Nesnažil se vám váš pes/průvodčí/otravný kolega celou dobu něco důležitého sdělit…?

3

Udržitelnost životního prostředí nadevše. Pečujte o přírodu ještě dnes – aby měla šanci přežít zítra.

4

Dejte přednost štěstí před penězi. Výzkumníci ze státní univerzity v San Francisku dokázali, že zážitky nám přinášejí větší míru potěšení než shromažďování a nakupování „hloupostí“, které stejně nepotřebujeme.

5

A pamatujte: ke štěstí nevede žádná cesta – sama cesta je štěstí.
Tak šťastnou cestu!

saudade

Saudade (vyslovujte „sou-dá-dží“) je pocit touhy, melancholie a stesku po štěstí, které pominulo – případně také výraz pro štěstí, kterého jsme nikdy nedosáhli. Toto slovo bylo poprvé zaznamenáno v básnické sbírce Cancioneiro da Ajuda ze 13. století a získalo na oblibě v 15. století, když portugalské lodě vypluly do Afriky a Asie a mnozí tak přišli o své blízké. V 16. století osídlili Portugalci Brazílii a ponechali toto slovo kolonistům tesknícím po opuštěné domovině. Od těch dob se stalo charakteristickým vyjádřením jak portugalské, tak brazilské povahy.

Brazílie, země karnevalu, fotbalu a ořechů, má i výraz pro nepřítomnost štěstí – slovo spojené s takovou krásou, že ve svých uživatelích vzbuzuje zvrácené potěšení. Saudade představuje pocit tak neodmyslitelně spjatý s lidským údělem, že si zaslouží zařadit do této knihy, poněvadž, jak praví Kierkegaard: „v melancholii a smutku se skrývá blaho“. Vědci se po celá staletí s filozofem shodují, a výzkumníci z Univerzity Nového Jižního Walesu dokonce zjistili, že zármutek zlepšuje soustředění na detaily, zvyšuje naši vytrvalost a podporuje štědrost. Většina z nás někdy zažila chvíle hořkosladké melancholie – vzpomínání na časy minulé, probírání se starými fotografiemi nebo lásku k bližnímu, která v nás vzbuzuje stesk, kdykoli nejsme spolu. Jediný způsob, jak se vyhnout zármutku a lítosti, je vyhýbat se životu – světlo oceníme pouze v porovnání s tmou. A právě proto na saudade tak záleží.

Saudade, slovo původně spojené se vzestupem a pádem portugalské říše, vzniklo jako výraz stesku po bližních, kteří odpluli na dlouhé cesty za moře. Ti, kteří zůstali doma, rázem cítili, že jim v životě něco schází. V Brazílii saudade přežilo v myslích těch, kteří nově osidlovali neznámou zemi – často proti své vůli. Portugalci v Brazílii tak zdomácněli, že se dnes dokonce jedná o jedinou jihoamerickou zemi, kde se mluví portugalsky. Jinými slovy, saudade tam je na rozdávání.

Saudade často vyjadřuje stesk po něčem, co už se nikdy nebude opakovat. Slovy portugalského spisovatele Manuela de Melo jde o „rozkoš, kterou trpíte, a šťastné churavění“. Je také inspirativní. Celá řada tamních děl zosobňuje saudade jako otce, který vyhlíží na moře a neví, zda se mu syn vrátí, černě oděnou vdovu oplakávající muže, který utonul při ztroskotání lodi, popřípadě děti vyrůstající bez otce, který byl vyhoštěn ze země. Prostě švanda.

„Jedná se o stesk po někom nebo touhu po něčem, co už nemáte – ať už je to jídlo, počasí, bývalý domov, nebo člověk,“ vysvětluje Danielle z Fortalezy na severovýchodě země. Dnes spolu Brazílie s Portugalskem láskyplně soupeří o to, kdo saudade „vlastní“, ale co se prožitých útrap týče, vítězí Brazílie. Většina brazilského obyvatelstva vznikla z přílivu portugalských osadníků a afrických otroků (převážně Bantuů a Západoafričanů), takže zdejší dějiny jsou chaotické a protkané bolestí. Dokonce i po zrušení otroctví v devatenáctém století přinutily hospodářské poměry spoustu lidí opustit domovy a jejich milované.

Během stovek let strádání se saudade tak vrylo do brazilské duše, že má dokonce vlastní „den“. Dia da Saudade se odehrává vždy 30. ledna, kdy se ulicemi line nostalgická hudba a lidé spolu sdílejí básně a povídky o pocitech, lidech a místech, které v nich nostalgii vzbuzují.

„Je to něco jako ,miluji tě‘, je to něco jako ,scházíš mi‘ – ale je to hlubší; je to všechno,“ vysvětluje Danielle. „Pro mě je saudade přetrvávající

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Atlas štěstí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.