Copyright © Zuzana Součková, 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-249-3835-6

Poděkování

Děkuji Honzovi, který kdysi dávno přicválal na svém oři a zůstal, za jeho odvahu se mnou žít.

Poděkování patří i ostatním členům mé rodiny, kteří mě podporují, nebo aspoň tolerují moje bláznivé nápady.

Prolog

V ženském světě najdeme spoustu rolí: dívku, slečnu, matku, babičku. Ale taky tchyni, svačinářku, kuchařku, uklízečku, zahradnici… Těmi všemi, ale i dalšími, může žena být. Přes množství životních pozic a postojů a bez ohledu na věk dřímá v ženě princezna, ta holka, která touží po krásných šatech, hezkých botách, nádherných vlasech, ale hlavně po princi, který přicválá na svém oři, popadne ji do náruče a už nikdy nepustí. Dodá jí pocit bezpečí a klidu, po celý život ji bude ochraňovat, bránit před nebezpečím, rozmazlovat, hladit, líbat a pečovat o ni. A vůbec mu nebude vadit, že jeho vyvolená přibere na váze, zhrubne jí hlas, zešediví, přijde o práci těsně po padesátce, v době přechodu ji budou sužovat návaly a po celý život premenstruační syndrom. Ten princ v ní stejně pořád bude vidět svou princeznu.

Jí také nebude vadit, že ztloustl, zlenivěl, přišel o vlasy, je skoro slepý a neslyší, nebo slyší, ale neposlouchá. Spí na gauči, jí vleže, drobí v posteli. Hází ručníky na zem, nemění si kartáčky na zuby. Často ho o půlnoci přistihne, kterak do sebe nad dřezem tlačí tatranku. Je třeba ho nutit mýt se, holit, stříhat si nehty na nohou. Ale žijí spolu v jakémsi souladu celý život, své nedostatky navzájem nevnímají, a pokud ano, mají je rádi. Nebo je nemají rádi, moc je rozčilují, ale tak nějak si zvykli a do života je přijali.

Věřte, nevěřte, jsou páry, které tuhle pohádku žijí. Jistě jste už někdy viděli shrbené staré manžele, kteří společně ruku v ruce nakupují, společně snídají i večeří, společně spí u televize, hlasitě se hádají, ale až jednou jeden odejde za duhový most, druhý bude za ním pospíchat.

Ne každé ženě se podaří prožít takovou pohádku až do konce, ale každá může žít svou pohádku. Jen si najít na životě to dobré, nebrat se moc vážně a umět se sama sobě smát. A když jí nebude do smíchu, stejně se bude snažit rozesmát se, nebo aspoň malinko se usmát. Zdvihnout koutky nahoru, rozhlédnout se kolem sebe, vztyčit hlavu a vykročit. Protože my ženy jsme silné jako proud horské bystřiny těsně po jarním tání. Běda tomu, kdo se nám s nekalým úmyslem postaví do cesty. Toho dokážeme smést, jako když zametáme podlahu – rázně a bez diskuzí.

Ano, být ženou je diagnóza.

Tahle knížka je plná příběhů obyčejného života.

Jsem příliš stará,

… uvědomila jsem si, když se číslo mého věku přestalo zaokrouhlovat dolů – mám na mysli na padesát –, ale začalo se zaokrouhlovat směrem nahoru, tedy na šedesát. Cože? Je mi skoro šedesát? To už je fakt stáří! Padesátka, to je ještě fajn, při troše dobré vůle si člověk může myslet, že je v polovině cesty. Ale šedesát? To je skoro konec. Pravda, existují i horší čísla jako třeba sedmdesát, osmdesát, a pokud se zadaří, i vyšší. Ovšem v tuto chvíli si nejsem jistá, že to ještě je výhra.

Protože je mi tolik, někde vzadu v mé hlavě bliká červené výstražné světlo, které říká, že tady končí veškerá sranda a že už není čas ztrácet čas! A tak si uvědomuju, že jsem příliš stará:

- abych bojovala v bitvách, které stejně nemůžu vyhrát, a tím ztrácela energii na to, co vyhrát můžu: je zbytečné trvat na svém, když na druhé straně je blbec, který svou chybu nikdy nepřizná;

- abych trávila volný čas úklidem, žehlením, mytím oken – ne, nemyslete si, že až do smrti budu žít v hnoji, ale není třeba mít byt sterilně naklizený denně;

- abych zavařovala kompoty, které nikdo nejí;

- trávila čas v práci, která mě ubíjí;

- abych četla knihy, které mě nebaví, jen proto, že kdysi dávno mi někdo řekl, že knížky se musí dočíst až do konce;

- abych balancovala na vysokých podpatcích jenom proto, že prodlužují nohy;

- abych chodila pravidelně ke kadeřnici, protože v časopisech pro ženy píší, že je povinné každý měsíc zastřihnout konečky (neudělala jsem to půl roku a vůbec nic se nestalo);

- abych sledovala módní trendy, když jsem už dávno našla svůj styl;

- abych schovávala luxusní prádlo, nejkrásnější jablka, čerstvý chléb, vlněný kostým od Max Mary, francouzský parfém na lepší příležitost, na Vánoce či na zítra – ta příležitost je prostě dneska;

- abych se trápila, protože mi něco chybí;

- abych nevěděla, že co nemám, to nepotřebuju;

Ale na druhou stranu jsem dost stará:

- abych si uměla užít každý den;

- abych dokázala využít každou příležitost, kterou dostanu;

- abych se denně smála;

- abych si úplně bezstarostně oblékla minisukni, růžový svetr a kecky;

- abych si nechala narůst dlouhé vlasy;

- abych si s radostí a bez výčitek okopávala kotníky při jízdě na koloběžce;

- používala červenou rtěnku;

- abych se nestyděla obléknout si tílko, i když mám vrásčitou kůži a povislé tricepsy;

- abych se přepásala páskem, i když už dávno nemám v pase úžasných šedesát centimetrů;

- abych doma zapalovala denně svíčky a radovala se z jejich mihotavého plamínku;

- abych svým dětem dovolila odnést z mé domácnosti všechno, co se jim líbí a po čem už dávno touží – ano, ať si klidně vezmou ten památeční porcelán po babičce, který jsem střežila jako oko v hlavě a který jsem si přivezla od své maminky v den, kdy slavila šedesáté narozeniny;

- věděla, že zhubnout deset kilo za týden se prostě nedá;

- abych se nebála pouštět se do nových věcí a vše to brala jako výzvu, které je třeba se postavit;

- abych udělala něco bláznivého;

- abych si uvědomila, že čas pospíchá a já už s ním musím zacházet opatrně a neplýtvat jím.

Ode dne, kdy jsem pochopila, že dny nebudou nekonečné, se snažím žít! Mít se ráda, to je oč tu běží! Možná to pokaždé nejde, ale je třeba přijímat to, co je, a snažit se.

O krvi bez násilí

Upozornění: Slabším povahám, které při pohledu na krev omdlévají, nedoporučuji dál číst. Pokud přesto neodoláte zvědavosti, vězte, že jste to udělali na vlastní nebezpečí! Autorka za váš následný stav neručí!

‚‚Maminko, ze mě teče krev, asi už umřu,“ ubrečená, s rozmazanou nudlí kolem nosu, rozcuchanými vlasy a upatlaná od zmrzliny přiběhla desetiletá Míša za mámou. Ta se skloní ke své holčičce, do jejích vlásků otře slzu, vezme dívku do náručí, políbí ji a odnáší pryč. Její srdce krvácí: Moje malá už není dítě. Tak rychle vyrostla. Proč tak brzy? Ještě jsem to nečekala a nepřipravila ji na to. Je to moje chyba. Už nám to začalo.

Já jsem na tom byla opačně. Zatímco všechny holky v naší osmičce už menstruovaly, nebo to alespoň tvrdily, já pořád nic. Tolik jsem toužila dostat to! Doma vedle záchodu byl otevřený balík s vložkami. Sice jsem je nepotřebovala, ale vyzkouším je. Zdá se, že mi neladí k pleti, a necítím se s vložkou z tvrdé buničiny zrovna komfortně, přesto pořád toužím dostat to.

Obzvlášť když vyspělejší spolužačky neustále zajímá, jestli už mám „krámy“. Stydím se pořád říkat, že ještě ne, a tak jednou poruším zásady Mirka Dušína a rudá až na zadku zalžu: „No jasně!“

Ale moje spolužačky nejsou žádná mejdla, kterým bych mohla něco nalhat. Jana mě probodne očima a vhodí do vzduchu kontrolní otázku: „Tak jakou barvu to má, když to dostaneš?“ No, jakou barvu asi může mít krev?, a tak bezelstně, suverénně, bez mrknutí oka odpovím: „Červenou.“

„Takže kecáš, ještě to nemáš, protože ze začátku je to hnědý,“ pak si pohrdlivě odfrkne a otočí se ke mně zády, protože s někým, kdo ještě nemá to, je zbytečné ztrácet čas.

„Hnědou?“ nechci té lhářce uvěřit, ale ověřit si to nemůžu. Doma bylo toto téma naprosté tabu, starší sestru jsem neměla, jenom sestřenici a ta bydlela sto padesát kilometrů daleko.

Holky měly prsa, nosily podprsenky. Já byla plochá a rovná jako ranvej. Dovede si někdo představit, jaké ústrky jsem zažívala bez „toho“, bez podprsenky a ještě nejmenší ze třídy? Nic, co by dokázalo zvednout sebevědomí čtrnáctileté holce!

Kéž bych v té době dokázala ocenit, že život bez toho vůbec není špatný.

Menstruace, když se konečně dostavila, u mě až na gymnáziu, si nikdy nevybírala, kdy přijít.

To takhle sjíždíme v kánoi Vltavu. Termín mám až za čtrnáct dní. Stejně jako mé kamarádky z ostatních lodí. Krvavá návštěva nás obšťastnila všechny. Naši manželé obden vybíhali z lůna přírody do okolních měst a vesnic, aby sehnali pro nás tolik důležité hygienické potřeby. Pak už nepřicházelo v úvahu koupání či opalování v plavkách. Ta, která měla horní díl plavek a dole šortky, byla jasná. Má to. Menstruaci. Uff, jak jsem nesnášela tohle značkování. Tehdy nebyla jiná šance. Vložky byly velké, dlouhé, tlusté, objemné, tvrdé, nedržely na svém místě a na kalhotách se zvenku rýsovaly.

Tampóny v té době nebyly. Když se objevily, byly za prvé nedostatkovým zbožím a za druhé v příbalovém letáku byl tak názorně popsán anafylaktický šok, že si málokdo troufl je použít.

V kombinaci s bavlněnými bombarďáky si při tělocviku vložky dělaly, co chtěly. Přestože byla usazená na správné místo, po pár poskocích se vložka značky Viana Extra rozhodla cestovat. Zepředu dozadu, zezadu dopředu. Ruka v rozkroku, která vracela vložku tam, kam patří, nebylo nic neobvyklého. Když tenkrát při hodině tělocviku najednou z podlahy svým krvavým okem mrkala jedna použitá, všichni ztuhli. Učitel se odešel na chodbu vydýchat, její původní majitelka na záchod plakat hanbou.

Pak přišla kreativní Hanka s vynálezem – připevnit vložku ke kalhotkám spínacím špendlíkem. Pravda, všechny spodní kalhotky jsem měla od špendlíku děravé. S takovým „sexy“ prádlem není nic jednoduchého začít žít pohlavním životem, přestože už na to máte věk.

O krvavých flecích na kalhotách a sukních se ani zmiňovat nebudu. Z mojí generace jsme je asi zažily všechny.

Po revoluci se trh s hygienickými potřebami změnil. Vztah k menstruačním tampónům také, když jsme zjistily, že „na Západě“ je nosí všechny, že s anafylaktickým šokem to nebude až tak horké a že se s nimi dá i koupat.

Přišly dokonce tampóny s aplikátorem, takovou trubičkou z kartónu, dlouhou snad deset centimetrů, která má za úkol usadit tampón bez přímého dotyku na správné místo a pak být hozená do koše. Kamarádka vyprávěla, jak aplikovala s tampónem i aplikátor, který jí bránil v chůzi, dřel a bolel, tam dole. „Už tuhle blbost nikdy nepoužiju, nemohla jsem dát nohy k sobě, jak ze mě ta štangle trčela, dřela mě.“ V salvě smíchu zaniklo: „… a byla jsem rozervaná do krve tři dny!“

Tohle měsíční krvácení mnohdy přichází nečekaně a nezvaně a jeho hostitelka vůbec nemá radost, že je tady. Častokrát je naopak vyhlíženo jako vzácný host, a když nedorazí, přijdou slzy a pláč.

Přestože menstruace není nic příjemného, patří k životu stejně jako spánek.

Jak jsem si myslela, že přelstím chytrý telefon

Chytrý telefon vtrhl do mého života mnohem později než do života ostatních. Jednoduše řečeno, když už i děti v mateřské škole uměly používat smartphone, já pořád telefonovala tlačítkovou nokií. Pak jsem ale měla narozeniny a rodina mi tuhle šílenou chytrou hračku koupila. Ačkoli jsem jím dlouho pohrdala, rychle jsme se skamarádili. Ale nevím, co bude dál. Mé ego těžce snáší, že je chytřejší než já (telefon, samozřejmě!).

Ten den jsem měla zase narozeniny. Není to nic neobvyklého, obvykle má někdy narozeniny každý z nás. A to každoročně. I když žijí mezi námi tací, hlavně některé ženy, které tvrdí, že jim čas přestal odměřovat ve třiceti. Bylo to dávno a ony ženštiny už stejně na třicet nevypadají. Mně ale čas běží, každý rok mám na pomyslném dortu o jednu svíčku víc, a nic si z toho nedělám.

Ten den jsem se zrovna snažila sfouknout padesát pět svící. Brzy ráno mi přišla esemeskou první gratulace, pak další a další. „Jé, ty lidi mě mají rádi,“ pomyslela jsem si, moje ego se uchechtlo pod vousy, nafouklo se a vypjalo hruď. Moji hruď!

Narozeninový den padl na sobotu. Bylo volno, slunce svítilo, květiny kvetly. Prozradím to – mám narozeniny v červenci. Se svým parťákem, je to můj manžel, aby nedošlo k mýlce, jsme putovali po českých zemích na kolech. Během dne jsem neměla čas odpovídat na blahopřání, což považuji za slušnost, a tak jsem jen odesílala rychlé zprávy s díky. Pak se telefon najednou zasekl. Na krásné veršované přání od mé kolegyně matematičky jsem chtěla odpovědět několika smějícími se a tleskajícími smajlíky. Připadalo mi to tak vtipné a originální. V ten okamžik si ten chytrák, co si myslí, že je chytřejší než já, tedy smartphone, postavil hlavu. Rozhodl se, že s tím nechce mít nic společného, a napsal mi vzkaz: „Opravdu chcete poslat tuto zprávu? Je možné, že příjemce ji nebude akceptovat.“ Co mi to tady vykládáš za blbosti, odpovím mu, ty asi tak víš, co bude příjemce říkat – a pink, zpráva letí éterem, přímo k adresátce. Pak rychle uklízím telefon do kapsy, snažím se dohnat drahého, který pro mé koukání do mobilu nemá pochopení a který mi zatím na kole frnknul. Ten den se na telefon už nedívám a svého cyklistu až do večera naháním. Ten nebere žádný ohled na počet mých narozeninových svící, je mu jedno, že jsem o rok starší, než jsem byla včera, a honí mě po vlastech českých, jako kdyby Krkonoše měly být v nejbližších dnech vyhlazené z povrchu světa.

V podvečer, s jazykem na vestě, hladoví a špinaví, zastavujeme u hospody. Zároveň s objednávkou řízků, hranolků a piv vytahuju telefon, abych zase polechtala ego a měla důvod vypnout hruď. Přejíždím po displeji, otevírám zprávy. Vyvalím oči, vtáhnu hrudník. Z mého pyšného poprsí se stávají vytahané ponožky. Vyfouklé ego se snaží fouknout zadkem, ehm, zadem. Od matematičky přišla zpráva: „Proč otazníky? Složila jsem ti básničku, myslela jsem, že budeš mít radost, a jestli se ti nelíbí, promiň.“ Chytám se za nos, propadám se studem pod stůl, přičemž si uvědomuju, jak mě telefon upozornil, že smajlíky asi nebudou přijaty. A nebyly. Místo nich dorazily otazníky.

Dovedu si představit, jak jí je. Sama vím, že je těžké něco zveršovat. Nejsem žádný Jaroslav Seifert, přesto jsem chtěla poslat veršovánku. Kamarádka měla svátek a já jí chtěla udělat radost. Ať dělám, co dělám, rým na slovo svátek nepřichází. Čekám, že se mi něco snese shůry, z toho nebeského cloudového úložiště, a ono nic. Až najednou mi to dojde: svátek – pátek. Mám takovou radost, že udělám tři kotrmelce a jednu šišatou hvězdu. Při tom nezřízeném skotačení se verš vytrousí a jsem tam, kde jsem byla. Nic! Temno jak od Jiráska. Zkouším kotrmelec vzad, jestli se to nevrátí, šišatou hvězdu na druhou ruku stejně neumím, takže nic. V hlavě mi šrotuje: svátek – pondělí…, což se přece vůbec nerýmuje! Nakonec jsem poslala přání obvyklé, nudné, tuctové: Všechno nejlepší k svátku!

Dovedu si představit, jak kolegyni bylo, když složila na mou počest báseň a já jí odpověděla několika otazníky. Rychle jsem se jala situaci vysvětlovat, ona to pochopila a nakonec jsme si obě poslaly několik smajlíků, které dorazily z mého chytrého do jejího nechytrého telefonu v úplně jiné formě, a společně jsme se zasmály.

A co z toho plyne? Co jsem tím chtěla říct? Nedorozumění je dobře si vysvětlit hned. I když se třeba bude zdát, že někdo z nás je za blbce, chytrý člověk pochopí. Pak se nestane, že se lidi na sebe mračí a jeden neví proč. Děkuju tomu chytrákovi, chytrému telefonu, za tuto lekci!

Chci žít! Minimálně

Je zajímavé, jak se do našeho života snaží vnutit kdekdo se svým zaručeně nejlepším návodem na žití.

Například žít minimalisticky. S minimem věcí. Neobklopovat se předměty. Když jsem o tom slyšela poprvé, ohrnula jsem pohrdavě ret a spočinula spokojeným pohledem na své ohromné knihovně plné knih, na ručně malované vázičce po babičce a na ohromném fíkusu v rohu pokoje.

Co čert nechtěl, fíkus nějakým nedopatřením chcípnul. Nebylo to nějaké nedopatření, omylem jsem ho zabila. Nejdřív byl přelitý, pak nedolitý, když mu opadaly listy, přestal být reprezentativní, vypadal příšerně, interiér už nezdobil, tak co s ním? Rozhodla jsem se dopřát mu ozdravnou kúru na čerstvém vzduchu, tedy hned poté, co jsem ho ostříhala. Čerstvý vzduch pohybující se v teplotách pod bodem mrazu mé dílo dokonal. Opravdu se moc stydím. Hlavně za to, jak se mi ulevilo. Roh pokoje se uvolnil, začal jím proudit vzduch, čerstvý vítr přinesl čerstvé myšlenky a já sice s váháním, ale přece, připustila, že na myšlence mít málo věcí by mohlo něco být.

Nějakou dobu mé přesvědčení zrálo, a když se zdálo být uleželé jako pravý francouzský sýr, rozhodla jsem se jít do toho.

Ale kde začít? V mém zaplněném bytě plném věcí. Spíš krámů, když už to tak řeknu. S poměrně lehkým srdcem jsem vyhodila všechny prasklé sklenice a hrnky. Ty prý berou člověku spoustu energie. Do koše putovalo síto na halušky. Zabírá hodně místa, halušky často nedělám a kromě toho je můžu vykrajovat lžící. Za tři dny – popelnice už byla vyvezená – jsem na ně dostala chuť. Inu, zákon schválnosti. Nebo zkouška ohněm? Aby toho nebylo málo, zeptala se dcera: „Mami, používáš ještě někdy síto na halušky? Já bych si ho docela ráda vzala.“ Zařizuje si právě domácnost, kuchyň má ještě skoro prázdnou. Mou domácnost ještě opustil ruční šlehač a čtyři plastové krabičky (neměly víčko!). Vše ostatní jsem nedokázala považovat za nepotřebné. Obzvlášť něžně jsem do ruky vzala modrý kastrůlek po babičce, několikrát ho převrátila v ruce a pak znovu uložila do skříňky. Když jsem podobné úkony udělala s miskami, které nepoužívám, ale které jsou jako nové, s několika dřevěnými vařečkami a s náhradními příbory, usoudila jsem, že jsem marná a že zkusím minimalizovat mimo kuchyň.

Rozhodnutí padlo na skříně. Můj šatník je přeplněný jako tramvaj ve špičce. Zahučím dovnitř a plnou silou vytahuju šatstvo pohřbené na jeho dně. Jedná se o kousky, které jsem roky neměla na sobě, a nemám už ani potuchu, že bych je kdysi měla. Červený kabát. Chci ho hodit do pytle, ale těsně předtím si ho obléknu. Jéé, ten mi sluší, proč ho nenosím? Vracím ho do šatníku na čestné místo hned vedle tří péřových bund. Bílé triko. Mám jich šest, a tak jedno s těžkým srdcem vyhodím do pytle. Staré kalhotky vyhazuju lehkovážně i podprsenku, která má vylezlé kostice. Pytel se plní velice pomalu, zato šatník je pořád plný. Zdá se, že ani na tomhle poli mi pšenka nepokvete. Rozhodnu se aspoň, že za každý kousek, který si přinesu domů, jeden vyhodím, dám na charitu nebo odnesu kamarádce. Tak nebudou hadry přibývat a třeba zase něco někdy vyhodím. Tím postupně svůj šatník zminimalizuju.

Posunu se v bytě dál. V rohu ložnice stojí dřevěná komoda. Kdysi byla prázdná a já se dlouho rozhodovala, co do ní budu dávat. Dnes je narvaná, některé zásuvky nejdou otevřít.

Šuplík je plný vzpomínek. Vysypu ho, zasednu a už jen utírám slzy dojetí. První zoubky mých dětí. Je jich tu požehnaně. Však mám tři děti a všem proběhla výměna zubů. Je tu i jeden štěněcí zub. Básnička od dcery, kterou věnovala mému muži k nějakým narozeninám: Tatínek hraje na bendžo, je to sportovní typ. Bylo jí šest a zrovna se naučila psát, tak se nesmějte, jedná se o volný rým. Jsou tady dva ustřižené copy, jeden blond, druhý v barvě kaštanu. Dopisy dětí z letního tábora: „Mamy, máme se tu dobře. Pryjedte sy pro mje stejská se my a uz to tedy navidrzim.“ První neumělý obrázek naší početné rodiny. Co na tom, že já mám ruce jako hrábě, vlasy mi stojí, manželovi dokonce jedna ruka chybí (na tom obrázku, přece), pes má jen tři nohy a děti jsou větší než rodiče. Jsou tady ještě další a další poklady, které mapují náš rodinný život. Uznejte, že bez nich by byl můj život prázdný. A tak je vracím na místo a děkuju nahoru, že jsem zachovala duchapřítomnost, nepodlehla trendům a minulost a vzpomínky si ponechala.

Přesto mě cosi nutí zamyslet se nad sebou. Co jsem to zač? Opravdu lpím na předmětech? Jsem přízemní? Jsem na konzum zaměřený materialista? Potřebuju kolem sebe neustále hromadit haldy věcí? No a co! Mávám nad sebou rukou. Komu není pomoci… Nenechám se ovlivňovat jakýmisi trendy. Až přijde do módy hromadění, budu připravená a budu in. Dnes si své poklady ať už v kuchyni, nebo ve skříních ponechám. Tak to bude. Sednu si na gauč, sjedu očima přeplněnou knihovnu a v sobě – v místě, kde mám srdce – pocítím teplo rozlévající se celým tělem. Minimalismus pro mě nebude.

Určeno rodičům pubertálních fracků:
Jak přežít pubertu
(návod)

Puberta je hormonálně podmíněný proces, na jehož konci je dosaženo pohlavní zralosti a schopnosti reprodukce. Tak hovoří věda. Laicky řečeno, puberta je stav, kdy zúčastnění denně přemýšlejí nad vraždou či sebevraždou.

„Co bylo ve škole?“ zeptá se matka svého milovaného potomka.

„Co by asi, vopruz,“ odpovídá dotázaný na půl huby s pohledem upřeným do mobilu.

„Co jsi dostal z té písemky z chemie?“ nedá se matka odradit a stále se snaží navázat komunikační nit.

„Nevim,“ procedí drahoušek skrz zuby, v této chvíli již otočený zády k tázající, a klátivým krokem s očima pořád zabořenýma do telefonu odchází ke svému pokoji. Odtud se vzápětí ozve duc, duc, které otřásá celým bytem. Zdá se, že vyčerpal zásobu slov určenou matce pro celý příští týden. V tom týdnu pak odpovídá pouze pokrčením ramen, protočením očních panenek, zdraví letmým pokýváním hlavy nebo sotva postřehnutelným mávnutím ruky. Ovšem jen v případě, že považuje za nutné své blízké obdařit pozdravem.

Úsměv u něj bližní, mám na mysli nejbližší rodinu, neviděli již několik let. Pouze v okamžiku výplaty apanáže mu koutky úst lehce ulétnou vzhůru, což rychle napraví, a ihned nasadí svou oblíbenou masku skýtající směs pohrdání, neproniknutelnosti, vzdoru, odporu a odboje.

Je pochopitelné, že rodiče tuto situaci zvládají jen ztěžka. Vždyť ještě nedávno to byl takový milý, roztomilý človíček, který své rodiče bezvýhradně miloval. S otcem chodil na ryby a dokázal na něj obdivně zírat, i když vytáhl jen deseticentimetrovou čudličku. Své matce každý den opakoval, jaká je krásná, jak má nádherné vlasy a tyhle šaty – mami, ty ti moc sluší. Ovšem když si je vzala na sebe tuhle, slyšela jen: „Co sis to na sebe vzala za příšernej hadr, v tom s tebou nikam nepůjdu.“ Podotýkám, že spolu odcházeli na preventivní lékařskou prohlídku v patnácti letech. Celou dobu si dával velký pozor, aby se nepřiblížil na vzdálenost kratší než pět kroků. V případě, že na něj matka chtěla počkat a snažila se zjistit, proč jde tak pomalu, jen odvrátil pohled, zastavil se a v konstantní vzdálenosti beze slova počkal, až se ona znovu rozejde. Mezitím si stihl několikrát odfrknout, zakroutit hlavou a mávnout rukou nad tím, jak je nemožná. Bezpečnou vzdálenost dodržel i v čekárně, kde úzkostlivě dbal, aby na ni ani omylem nepohlédl.

Podotýkám, že puberta se nevyhýbá ani dívkám a v některých případech dokáže být mnohem horší, delší a s mnohem bouřlivějšími projevy. Nehledě na možnost nechtěného otěhotnění!

A proto rodičům radím:

- Seberte v sobě veškerou trpělivost, kterou najdete, a vydolujte i tu, o které jste neměli tušení a která se ukrývá celé roky někde na samém dně vaší osobnosti.

- Přimíchejte spoustu laskavosti, úsměvů a milých slov.

- Nepoužívejte zbytečné násilí, i když… občasná rána nesmí nikdy padnout vedle! Zároveň si uvědomte, že bušit drobnými pěstičkami do dvoumetrového habána je značně ponižující – pro bušícího.

- Zavírejte často oči, vypínejte hlavu, přestaňte přemýšlet a nechtějte odhalit, co dělá ve volných chvílích.

- Nesnažte se puberťáka uplácet – penězi, značkovým oblečením, dobrotami či jinými benefity; má to jen krátkodobý účinek, který snad ani nestojí za to. Ve své podstatě se jedná o zmařenou investici.

- Netahejte je s sebou na rodinné výlety. Garantuju vám, že historie hradu Kost, zoo v Praze ani Svatošské skály ve vašem doprovodu je nezajímají. Jediné, co je baví, je obrazovka mobilu, a do té ať si čumí doma.

- Při nedělním obědě jim klidně nalijte sklenku piva. Je sice trestné mladistvým alkohol podávat, ale aspoň u toho oběda bude trochu klid.

- Ve chvílích nejhlubšího zoufalství si vzpomeňte, jak jste prožívali pubertu vy. Možná vás to posílí. Možná! Funguje to pouze krátce, a to jenom někdy a jen někomu.

- Nepropadejte trudnomyslnosti. Vězte, že i tohle příšerné období, které, zdá se, nemá konce, jednoho dne skončí a z tyrana, který okupoval posledních několik let vaši domácnost, se vyloupne příjemný mladý muž či žena, kteří vědí, co chtějí a jdou si za tím.

- Nesnažte se přežít pubertu potomka pomocí alkoholu, mohl by se z vás snadno stát alkoholik. Ovšem sklenka až láhev vína při pocitech největšího zoufalství a propadu na nejhlubší dno může alespoň na chvíli pomoci.

- V okamžicích konfrontace s pubertou se vyhněte velkým obloukem kuchyni, kde máte při ruce pořádné nože. Žádná krev se při řešení puberty nesmí objevit!

- Pokud chcete, každý večer se vroucně modlete za přežití všech účastníků.

Máte-li víc dětí, uvědomte si, že když jed na puberta skončí, další začne. V případě tří dětí bude puberta vaším věrným společníkem možná patnáct až dvacet následujících let. Anebo ne, pro zachování duševní svěžesti na tohle radě ji dopředu nemyslete. Pořád je tu naděje, že jiný potomek ji bude prožívat méně bouřlivě. Chcete slyšet pravdu? Nebude!

Rodičové puberťáků, hlavu vzhůru! Nejste v tom sami, i když navenek se může zdát, že u sousedů je klid a pohoda.

Hodně štěstí, pevné nervy a klííííd!

Já pekařka

Od raného dětství, od doby, kdy jsem ještě netušila, jak je to těžké, jsem obdivovala umění své babičky. Babička byla kuchyňský mág. V kuchyni se otáčela s takovou přirozeností a lehkostí, kterých jsem nikdy nedosáhla. A ty její výrobky! To, co odcházelo z jejího hájemství, by dokázalo oslnit kdekterého labužníka.

Dodnes cítím vůni jejích čerstvě pečených ořechových rohlíčků. Linula se celým domem, neznala žádnou překážku, otevřeným oknem vycházela na ulici a volala mlsouny ke stolu. Tam konečně nastaly pravé orgie. Při zakousnutí do tohoto kousku se tělem rozprostřela absolutní slast. Zasaženy byly všechny smysly. Nejprve sluch. Křup! Křup! V ten okamžik měl člověk plný klín sladkých drobků, a aby ani kousek nepřišel nazmar, rychle je sbíral. Sladkost a křehkost těsta se mísí v ideálním poměru s tuhostí a lehkou nahořklostí ořechové náplně. K tomu do nosu stoupá vůně vanilky a ořechů. S rychlostí blesku mizí pečivo v útrobách a ruka beze studu sahá po dalším kousku. Všichni vzdychají slastí. Bezostyšně bojují o urvání co největšího počtu rohlíčků. Babiččina polodenní práce je rázem pryč. Babička září štěstím a my si spokojeně hladíme plné břicho.

I když jsem po babičce zdědila leccos, například velký nos, její kuchařské umění se mi vyhnulo obrovským obloukem. Ne snad že bych se nenaučila vařit, ale pečení sladkých dobrot mi nikdy nešlo. Do chvíle, než jsem si to přiznala, jsem se o pečení mnohokrát pokoušela.

Třeba tenkrát, když měl Honza třicátiny. Byla jsem ještě skoro čerstvá novomanželka, měla jsem spoustu mladických ideálů, hodně odvahy a taky jsem se chtěla vytáhnout nádherným výborným dortem. Hlavně před tchyní, která měla přijít na oslavu. Taky jsem měla tlustou Kuchařku naší vesnice. Byla součástí mé výbavy, hned vedle ručníků, povlečení a prostěradel. Výbavou mě vybavila právě babička. Možná tušila, že umění vařit není genetická záležitost – nedědí se z generace na generaci. Asi věděla, že budu v kuchyni u trouby úplně nemožná.

Rozevřu knihu na kuchyňské lince, opřu ji o zeď a zatížím sklenkou vína, aby se stránky případně neotáčely. Krok za krokem postupuju podle návodu. Dosud jsem do své mladé domácnosti nestihla pořídit kuchyňskou váhu, z receptu jsem jaksi zmatená. Sypu tam od oka třicet deka mouky, cukru má být méně, tedy nasypu trochu míň. Pak hromádku zkouknu skoro znaleckým okem a od každého ještě přidám. Máslo se odměřuje snadno, vím, kolik váží celá kostka. Mléko odměřím sklenicí a vejce klepu rovnou. Občas vylovím prstem skořápku, občas se mi v mouce ztratí. Moc si s tím hlavu nelámu, raději přemýšlím nad nejdůležitější dortovou ingrediencí, kterou je krém. Udělám čokoládový, nebo vanilkový? Aha, musím ještě do těsta přidat vanilkový cukr. Sláva, ještěže jsem si vzpomněla. Po nějaké době se blíží finále. Ještě vymazat a vysypat dortovou formu a už liji těsto. Zdá se mi docela řídké, ale pevně věřím, stejně jako Kryštof Kolumbus, když v Americe objevil Indii, že buchta ztuhne. Pečením přece dojde k nějaké chemické reakci a já vím, že z trouby vytáhnu voňavý výrobek nadýchaný jako obláček. Netrpělivě nakukuju do trouby. Těsto ve formě bublá, nafukuje se, aby po chvíli zase spadlo. To když troubu otevřu a zálibně si budoucí dort prohlížím. Vůně se line bytem. Ne že ne! Kuchařka naší vesnice mi říká, že korpus bude hotový tehdy, když se těsto nebude lepit na špejli. Špejle taky nemám, ale v kotelně jsem našla sirky. Pořád lepí a lepí. Trouba pracuje už víc než hodinu, hodiny odbíjí půlnoc a mně se chce spát. Protože Kuchařka naší vesnice říká, že mám péct maximálně půl hodiny, po sto minutách se rozhodnu trápení ukončit. Jdu do rizika. Vytahuju formu ven.

Otevřu ji a chci dort osvobodit. Ten je však hbitější než ještěrka na slunci, a jakmile mu uvolním boky, vylévá se na linku a snaží se z kuchyně utéct. Dort za celou dobu nestihl ztuhnout a momentálně je z něj beztvará kaše, válející se po kuchyni. Stírám ji a balím do novin. Potichu, abych ve spícím bytě náhodou nikoho neprobudila, se plížím na zahradu ke psímu kotci. Aspoň někdo si na tomhle dortu pochutná. Je tam spousta cukru a másla – samé dobroty.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Diagnóza žena.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.