Hana Marie Körnerová

DĚKUJI,
SESTŘIČKO…

Hana Marie Körnerová

DĚKUJI,
SESTŘIČKO…

Pokračování příběhu mladé sestřičky

Hana Marie Körnerová

DĚKUJI, SESTŘIČKO…

Copyright c Euromedia Group, a. s. 2019

© Hana-Marie Körnerová, 2019

ISBN 978-80-249-3826-4

Kapitola 1

„Vizita! Vy, tam vzadu u koupelny! Neslyšeli jste? Běžte zpátky do pokoje! Bude velká vizita!“

Hlas baculaté sestry Marušky rozprášil pacienty zevlující u dveří koupelny a zahnal je zpátky do postelí. Nemocniční chodba zůstala prázdná, jen občas se na škvírku pootevřely nějaké dveře a v nich se objevily číhavé oči.

Velká vizita! Nemocniční událost číslo jedna. Na velké vizitě padají rozhodnutí o vytouženém propuštění domů i o dalších výkonech: prostě o všech těch příjemných i nepříjemných věcech, jimiž každé oddělení žije.

Maruška ještě jednou přehlédla tichou chodbu a pak loktem šťouchla do Sylvie sklánějící se nad stojanem se sedimentacemi.

„Nezapomeň na sešit!“

Sylvie poklepala na šedivé desky ležící na vrchní desce sterilizátoru hned vedle sedimentací. „Mám ho tady.“

Dopsala poslední údaj, nařídila sedimentační budík na další hodinu, zastrčila propisovačku do náprsní kapsy bleděmodrých sesterských šatů a přitom si udělala na světlé látce další nevypratelný čmáranec. Kolem kapsy jich byla spousta v různých odstínech propisovacích tužek, bůhví, kdo je tam dělal před ní; šaty už leccos pamatovaly, nebyla jejich první nositelkou, vyfasovala je spolu s dalšími šesti uniformami před necelými třemi týdny, když nastoupila do nového místa.

Chvíli se čmáranec pokoušela nasliněným prstem vygumovat, ale když zahlédla Maruščin útrpný pohled, nechala toho a otočila se.

Místnost za jejími zády byla plná bílých plášťů, nad nimiž se vznášel charakteristický šumot. Nikdo se neodvážil promluvit nahlas, ta výsada patřila pouze primáři. Mezerou mezi dvěma bílými plášti ho zahlédla, jak se sklání nad psacím stolem. Vrchní – malá, hubená a světlovlasá – mu přičinlivě obracela stránky a polohlasně podávala informace. Zřejmě s nimi nebyl spokojen, protože se mračil pořád víc a nakonec rozzlobeně vybuchl: „Nepovídejte mi takové hlouposti, kdybyste se trošku snažila, muselo by to tu dávno být! Jenže to byste musela trochu hnout zadkem!“ Jeho zvučný a netlumený hlas se nesl inspekčním pokojem a monotónní šumění hlasů okamžitě zmlklo; vystřídalo je ticho nabité napětím.

Sylvie tázavě pohlédla na Marušku, ale ta jen zavrtěla hlavou a obrátila oči v sloup. Vrchní byla v tu chvíli rudá jako rak a do naprostého ticha polohlasem koktala jakési omluvy.

„Osobně se postaráte o nápravu!“ usekl její snažení šéfovský hlas a stejně odměřeným tónem dodal: „V poledne to chci mít na stole! A teď bychom snad mohli jít na vizitu!“ Pohlédl na hodinky a s nespokojeným výrazem dokončil: „Máme už zase zpoždění!“

Had bílých plášťů se vyplnil z pokoje. Sylvie s Maruškou kráčely až na ocase, před nimi šli dva mladí doktoři v čerstvě vymandlovaných a ještě neopotřebovaných pláštích a bavili se tím, že se pokoušeli přivázat staniční sestře Lence na pohupující se cop nafouknutou gumovou rukavici.

„Jelita!“ řekla Maruška, když viděla Sylviin pohled. „Už aby zase táhli dál!“ Zněl v tom despekt, ti dva mladí, co tady na chirurgii byli na „kolečku“, znamenali v hierarchii oddělení ještě méně než Sylvie, která nastoupila před třemi týdny a s nikým se dosud nestačila spřátelit. Oni neuměli dohromady nic a budou muset absolvovat dlouhou praxi na dalších odděleních, než je vůbec pustí k atestaci, kdežto ona byla zkušená sestra, kterou už nikdo nemusel zacvičovat. Vyznala se dokonale v chodu chirurgického oddělení, takže před ní ležel jen jeden jediný úkol: prošlapat si cestičku k lidem, s nimiž bude příští měsíce a možná i roky pracovat.

Ačkoliv se vrátila do krajské nemocnice, kam chodívala jako žákyně na praxi, na zdejším oddělení neznala nikoho. Vystudovala obor dětská sestra a praktikovala na dětské chirurgii a ortopedii. To, že jí život zamíchal kartami jinak a stala se sestrou na oddělení pro dospělé, to už byla jiná věc. Ale měla praxi, a tak ji vzali hned, směnných sester byl pořád nedostatek. Mohlo se zdát, že je tedy všechno v pořádku, jenže… Návrat do krajské nemocnice znamenal roztržku s Oldřichem. Sehnal jí místo nepříliš vzdálené od špitálu, kde spolu začínali, a plánoval, jak za ní bude jezdit a jak možná na zdejší oddělení přestoupí i on, neboť nemocnice výhledově nabízela doktorům byty. Výhledově. Sylvii to slovo stísňovalo. Nemocnice byla nová a moderní, ale toho výhledového v ní bylo příliš mnoho. Včetně internátu sester. Sylvii na osobním ujistili, že internát bude dostavěn co nejdříve, ale ona nelenila a zajela se na staveniště podívat. To, co viděla, v ní mnoho nadšení nevzbudilo. Internát byl ve stavu zrodu, do šedavé zimní oblohy trčely opuštěné panely s prázdnými otvory pro okna. Vypadaly jako vykotlané zuby, protože nad nimi chyběly stropy. Nedalo se ani poznat, zda stávající tři patra jsou konečnou fází, či na ně přibude ještě něco. Přestože byl pracovní den, stavba vypadala mrtvě, jediný pohyb zaznamenala Sylvie v dálce na střeše nového pavilonu interny. Chápala, že nemocniční provozy mají přednost před internátem, ale na optimismu jí to nepřidalo. Přesto chtěla Oldřichovi vyhovět, pokoušela se najít podnájem, ale měla smůlu. Pokoje, které se nabízely, byly pro její kapsu příliš drahé a všechny bytné při pohledu na její mladou tvář zdůrazňovaly, že jakékoli pánské návštěvy nepřipadají v úvahu. Měla z toho nepříjemný pocit, jako by ji ty baby dopředu cejchovaly. Oldřich jí vyčetl, že se málo snaží, že kdyby opravdu chtěla… Byla podrážděná, zoufale potřebovala místo, nechtěla, aby ji úřady obvinily z příživnictví. Oldřichova slova její podráždění ještě znásobila. Snad poprvé se skutečně pohádali. A v té hádce mu vyčetla, že kdyby mu skutečně záleželo na tom, aby byli spolu, nežil by dál v bytě s Janou. Už když ta slova vypustila z úst, věděla, že přestřelila. To téma bylo tabu a mělo tabu zůstat. Zvlášť teď, když Janu propustili z nemocnice. Srážka s autobusem pro ni nakonec dopadla dobře. V těchto dnech čekala na rehabilitaci a pak na protialkoholní léčbu. Údajně s ní sama souhlasila.

Sylvie tomu nevěřila. Připadalo jí, že se všechno opakuje. Jana Fišerová měla vždycky navrch a Oldřich zůstával dál v soukolí oněch podivných vztahů svazujících ho s minulostí.

V té době se paní Vojtěchovská snažila přemluvit dceru k návratu domů. Zjistila, že v krajské nemocnici stále přibírají sestry, a dokonce se sama byla zeptat na osobním, zda by Sylvii přijali.

Jana Fišerová odjela do rehabilitačního ústavu a Oldřich nastoupil stáž, o kterou dlouho žádal a která mu teď vyšla poněkud nevhod.

Sylviina podrážděnost stoupala. Všechno se jí hroutilo pod rukama a jediný, kdo jí nabídl pomoc, byla matka. A tak se vrátila domů a nastoupila do krajské nemocnice na chirurgii. V současné době to bylo jediné možné řešení. Napsala o tom Oldřichovi, ale žádná odpověď nepřišla. Už tři týdny. Její zlost pomalu vyprchávala, zůstal jen pocit ztráty. A bolestivá nevíra, že to přece nemohlo jen tak skončit. Z banální roztržky, ze souhry nepříznivých náhod…

„Kam zíráš?“ přerušila její myšlenky Maruška a dloubla ji do boku právě včas, aby neporazila vrchní sestru úslužně otvírající primáři dveře dalšího pokoje.

Sylvie zahnala nepříjemné vzpomínky a pokusila se soustředit na neměnný rituál před další postelí pacienta. Ale myšlenky se jí pořád rozbíhaly. Doma to bylo ještě horší, než se původně obávala. Ne, že by jí někdo dělal scény. Spíš naopak. Matka se snažila chovat, jako by se nic nedělo, a její křečovitá snaha o „docela normální rodinu“ ještě zvyšovala dusivé napětí v bytě. Otec Sylvii ignoroval. Naprosto a důsledně.

Vyhýbala se společným setkáním jak mohla, domů chodila nepravidelně, jak měla právě směnu, a hned odcházela do bývalého dětského pokoje stále ještě zarovnaného přespočetným nábytkem z tetina bytu. Matka ji nabádala, aby si pokoj upravila podle svého, ale Sylvie se o to ani nepokusila. Byla tu jako v podnájmu a vlastně nepředpokládala, že se zdrží dlouho. Pořád čekala. Něco se přece musí stát. Něco. Něco s Oldřichem… Pořád si v duchu představovala, že se tu najednou objeví a všechno změní.

Paní Vojtěchovská zřejmě tušila, co se dceři honí hlavou, ale držela se zpátky, na nic se nevyptávala, a Sylvie jí za to byla vděčná. Ráda by tu vděčnost nějak vyjádřila, ale v rodině nebylo zvykem ventilovat city, tak se alespoň snažila ukázat „dobrou vůli“. Když se vracela z noční do prázdného sídlištního bytu, pokaždé uklízela a gruntovala, jako by na tom záležela její další existence. Sama cítila, že je to hloupá a zbytečná práce, ale nenapadlo ji nic chytřejšího.

Tři týdny. Tři týdny zpátky doma… Navštívila dvě nejlepší kamarádky z dětství, obě byly vdané, jedna měla malé dítě a druhá ho co nevidět bude čekat. Poslouchala o starostech mladých manželství a říkala si, že jí něco takového ještě dlouho nehrozí. Ona si nemohla dovolit ani manželství, ani dětičky. Ačkoli – něco na tom bylo. Když i představila perspektivu svého života, nic více vzrušujícího ji nečekalo. Dědeček živnostník a bratr emigrant jí značně snížili laťku životních možností. Žádné další studium, žádné cestování. Žádné poznávání něčeho nového, úžasného. Mohla chodit do práce, mohla se vdát a mít děti. A jednou s nimi třeba pojede za přispění ROH do Bulharska nebo do Rumunska k moři. Jenže toužila po Řecku, po Itálii, po Francii. Na vlastní oči vidět Akropoli, Andělský hrad, Eiffelovku a zámky na Loiře. Denně chodila do práce kolem Čedoku, kde nedávno vyvěsili letošní nabídky a na oddělení poslouchala zasvěcené rozpravy o devizových příslibech (manžel vrchní sestry byl důležitým zvířetem v oné instituci, kde je schvalovali), a snila o tom, že se stane nějaký zázrak a ona jen tak sedne do vlaku a s pasem a batohem projede Evropu…

„Co je to s tebou?“ dloubla do ní Maruška a tentokrát to dloubnutí už nebylo tak přátelské jako předtím. „Vzpamatuj se! Primář se na tebe kouká! Ať tě nesprdne přede všemi!“

„Promiň, není mi dobře,“ hlesla Sylvie mdle.

„Zase ta hlava?“

„Jo. Nikdy dřív mě nebolela, teď se z ní můžu zbláznit. To je asi tím zdravým severočeským ovzduším. Nejspíš jsem se neměla vracet…“

„Já počkám, až si to tam laskavě doříkáte!“ ozval se vzápětí řezavý hlas.

Sylvie polekaně vzhlédla a prudce couvla. Všechny oči se upíraly přímo na ni.

„Určitě to bude něco důležitého, když to musíte řešit zrovna při vizitě!“

Cítila, jak se jí do tváří vlévá červeň a pokusila se něco zakoktat na omluvu, ale Maruška do ní strčila a tak rychle zmlkla. Oči se pomalu odvracely, nejdéle upřený zůstal pohled vrchní sestry.

Ach jo, pomyslela si Sylvie rezignovaně, právě jsem si zadělala na další průšvih. Při mém štěstí s vrchními sestrami…

Horko ve tváři nepolevovalo, ráda by nějak zamezila tomu nedůstojnému červenání, ale pokaždé ji zaskočilo a ona měla na sebe zlost. Sevřela pevněji sešit, přestala se schovávat za Marušku a postoupila dopředu. Od postele nemocného se nesly obvyklé otázky a odpovědi jednoho ze sekundářů.

Velká vizita pokračovala. Vrchní sestra už byla zase vepředu, ale staniční Lenka, která si právě odvazovala z copu nafouknutou gumovou rukavici, řekla po straně: „Tak už se seberte, co je to dneska s vámi? Není vám dobře?“

„Ne, to nic není,“ zavrtěla Sylvie hlavou, ale asi to neměla dělat, protože najednou ztratila rovnováhu, podlaha se jí zahoupala pod nohama a světlý pokoj s půltuctem jasně planoucích zářivek zčernal.

„Jste taková divná,“ slyšela ještě Lenčin hlas těsně předtím, než jí začalo hučet v uších.

Já omdlím, blesklo jí hlavou, a než se nad tou představou stačila vyděsit, podlomila se jí kolena a ona se podél otevřených dveří nemocničního pokoje sesunula k zemi.

„No tak, už se nám probírá.“ Mužský hlas zazněl Sylvii těsně nad hlavou. „Jak se vůbec jmenuje?“

„Jmenuje se Sylvie.“

To byla Maruška a mluvila trochu roztřeseně.

„Slyšíte mě, Sylvie?“ opakoval mužský hlas. „Ne, nezvedejte se!“ dodal důrazně, když se automaticky pokusila posadit.

„Míváte to často?“

Sylvie otevřela oči. Nad ní se skláněl starší sekundář doktor Bláha, napravo od něj stála Maruška s tonometrem v ruce.

„Míváte to často?“ opakoval.

„Ne, ještě nikdy se mi to nestalo,“ řekla sotva slyšitelně. Cítila se mizerně. Uvědomovala si, že nejen omdlela při velké vizitě a strhla tak na sebe nežádoucí pozornost, ale že navíc není na pokoji, kde se to stalo, ale na sesterně. Znamenalo to, že ji sem museli přinést!

„Poslední dobou si stěžovala na bolesti hlavy,“ řekla Maruška úslužně. „Nejspíš je to z toho.“

„Změřte jí tlak!“ Doktor Bláha uchopil Sylviino zápěstí a s pohledem na hodinky spočítal puls.

„Pijete dost tekutin?“

„Ano.“

„Těhotná nejste?“

„No to určitě ne!“ Ta otázka Sylvii vzpamatovala rychleji než Maruščina opatrná péče.

„Berete na to bolení hlavy nějaké léky?“ pokračoval doktor Bláha v rutinním výslechu.

„Ráno jsem si vzala Algenu,“ kývla Sylvie hlavou k lékárně, kde se za sklem mezi analgetiky červenalo víčko oblíbeného prostředku na bolení čehokoli.

„Jenom jednu?“

„Ano.“

„Sto deset na šedesát,“ hlásila Maruška. Sejmula napůl vyfouklou manžetu tonometru ze Sylviiny paže a důkladně ji srolovala, aby se dala zastrčit zpátky do bakelitového pouzdra.

„Máte nízký tlak,“ řekl doktor Bláha. „A dneska je tady dost přetopeno, někdo by občas mohl vyvětrat.“

Otočil se k oknu a Sylvie se na lehátku pomalu posadila. Hlava se jí už nemotala, ale žaludek měla jako na vodě.

„Uvařím ti kafe,“ nabídla se Maruška. „A v lednici je nějaká Becherovka, dáš si panáka a to ti tlak spolehlivě zvedne.“

„Nedržíte nějakou dietu?“ zeptal se doktor Bláha. Otevřel dokořán dvoukřídlé nemocniční okno a vpustil na sesternu závan městského smogu.

„Ne.“

„A snídala jsi?“ zeptala se Maruška po straně.

„Ne. Nestačila jsem to. Dopoledne nikdy nemám hlad.“

„Tak to bude tím,“ pokývla Maruška hlavou. „Já kdybych se nenasnídala, omdlela bych jako špalek už v sedm ráno. Pojď se najíst, od snídaně zbyly nějaké housky a mlíko. Já ti mezitím uvařím kafe.“

Doktor Bláha se rozkašlal, zavřel okno a z kapsy vytáhl krabičku Spart. „Zkusím se otrávit něčím příjemnějším,“ podotkl. Cestou ke dveřím sebral ze stolu pohozený fonendoskop, zastrčil ho do kapsy a naposled se otočil k Sylvii.

„Myslím si, že to nic není. Poslechněte Marušku, najezte se a dejte si kafe. A s tou hlavou… kdyby vás to hodně trápilo, přijďte za mnou, já zavolám na neurologii, ať se na vás podívají.“

„Děkuji,“ řekla Sylvie tiše. Zůstala sedět na lehátku a otevřenými dveřmi kuchyňky pozorovala Marušku, jak chystá hrníčky na kafe. Pořád se cítila mizerně a navíc měla na sebe zlost. Až do dnešního dne pokládala omdlení za románový prvek nebo za projev hysterie. A teď se jí to stalo zničehonic uprostřed velké vizity. Nepochybovala, že tohle si všichni zapamatují. Taková směšná pitomost!

„Jak jsem se dostala sem na lehátko?“ zeptala se přicházející Marušky.

„Přinesl tě Roman, no ten kolečkář, co přivazoval Lence na zástěru rukavici.“

Ještě tohle! pomyslela si podrážděně. Mechanicky si vzala od Marušky housku, ale když zaslechla na chodbě hluk přibližujícího se davu, položila ji a popadla připravenou láhev infuzního roztoku.

„Půjdu přepíchnout kapačku na dvanáctku,“ řekla chvatně a vytratila se přes kuchyňku dřív, než zbytek velké vizity dorazil na sesternu.

Ale nepříjemnému rozhovoru se stejně nevyhnula. Staniční Lenka ji zastavila na chodbě, když se vracela s prázdnou infuzní lahví.

„Už jste v pořádku?“

„Ano. Omlouvám se, nechtěla jsem způsobit takový rozruch. Asi na mě leze chřipka. Není divu,“ ukázala na šedavou pokličku smogu za okny. „Už jsem si odvykla, a teď mě to zřejmě porazí.“

Staniční sjela pohledem její štíhlou postavu a pro formu se ujistila: „Opravdu nejste těhotná, že ne? Protože jestli ano, tak opravdu nevím, kdo bude sloužit všechny noční. Sotva nám někdo nastoupí, je v tu ránu na mateřský.“

„No já určitě ne!“ ohradila se Sylvie důrazně, protože ta otázka ji už začínala rozčilovat. Jako by nebyl jiný důvod, proč se mladé holce může udělat slabo!

Ale když odpoledne visela na tyči v přecpaném autobuse městské dopravy a z provlhlých kabátů a vlasů jí do chřípí stoupal zapařený odér davu, udělalo se jí skoro stejně špatně jako na vizitě. Musela vystoupit o dvě stanice dřív a zbytek cesty dojít pěšky.

Procházka jí udělala dobře. Nahoře nad městem byl vzduch čistší, šedavá poklička smogu seděla níž a milosrdně zakrývala nevlídnou šeď ulic staré zástavby.

Zhluboka dýchala a snažila se co nejrychleji potlačit pocit slabosti a nevolnosti a přitom si v duchu říkala: To přece není samo sebou! Co když… co když nakonec mají pravdu?

Otázka, která jí ráno připadala absurdní, ba dokonce urážlivá, se začala zhmotňovat. Co když… bylo by tak nemožné, aby otěhotněla? Naposled se milovala s Oldřichem asi před měsícem. Těsně předtím, než se pohádali a on odjel na stáž.

Opřela se o zábradlí a nepřítomně hleděla dolů na město. V duchu se snažila počítat, ale dny se jí pletly. Kalendář, kam si kreslila křížky, zůstal v tetině zapečetěném bytě. Před třemi týdny, když nastupovala do zaměstnání, musela v rámci vstupní prohlídky i na gynekologii, a když se jí ptali na termín posledních měsíčků, uvedla rychle nějaké datum čtrnáct dní zpátky, protože jí bylo hloupé přiznat, že si to nepamatuje.

Přestala počítat a snažila se co nejchladněji zvážit eventualitu případného těhotenství. Byli s Oldřichem milenci už půl roku. Dával si pozor. I když… Věděla, že ho bývalá žena obviňuje z toho, že nemají děti. Dokonce se jednou zmínil, že mu to vyčetl i vlastní otec. Ale jinak o tom nemluvili, měli jiná, palčivější témata: tetu Emílii, zchátralý dům, Janu a její pití…

Náhle ji rozrazila zima. Březnový vítr ji uhodil do tváře a profoukl tenkou bundu i vybledlé džínsy. Odlepila se od zábradlí a vydala se na další cestu do svahu. Kdyby to náhodou byla pravda… Možná ani ten vítr nebyl tak studený, možná ji mrazila představa, co by ji čekalo doma, v práci…

Není to pravda! Ujišťovala se opakovaně. Určitě to není pravda! Prostě se mi jen udělalo špatně. Jsem přetažená, nervózní a lítostivá, protože Oldřich se celou dobu neozval. Hlava mě bolí ze smogu a unavená jsem z toho, že mi nedělá dobře třísměnný provoz. Byla jsem zvyklá na dvanáctky, tyhle osmičky jsou k zbláznění. A vůbec nejhorší jsou odpolední, den je stejně zabitý, dopoledne člověk nic nestihne, a ty návraty domů za tmy a věčného mrholení…

Vymýšlela si různé důvody, protože si nechtěla přiznat, že ještě před třemi měsíci by jí takové hlouposti vůbec nevadily. Smog, mrholení, práce do noci, to všechno byly nepodstatné drobnosti. Zapnula by si bundu až ke krku a běžela by dolů z kopce a pak prázdnými tmavými ulicemi a těšila se na teplo kachlových kamen a na Oldřicha…

Pojedu za ním, rozhodla se najednou. Zítra mám noční, to znamená celý den volno. Ráno vlakem do Prahy a odpoledne zpátky. A můžu se třeba zastavit u bráchy na Jižním městě, pokud k němu vůbec ještě trefím.

Hned se jí šlapalo lépe. No ano, udělá si výlet do Prahy. Ne že by chtěla Oldřichovi sdělovat, že asi… že možná. Ne, to v žádném případě. Ale promluvit by si mohli. Aby věděla, na čem je.

To, že si určila cíl, jí spravilo náladu. Konec přecházení po bytě. Konec nedůstojných dohadů, konec čekání. Pokud je všechno, čím žila posledního půl roku opravdu pryč, je načase postavit se k tomu čelem. A od rozhovoru s Oldřichem se bude odvíjet všechno ostatní. Dobré či zlé. A jí se celou dobu strašně stýskalo. Ať už to dopadne jak chce, alespoň ho uvidí.

Když docházela k prvnímu šedavému paneláku jejich ulice, usmívala se.

Proud lidí s igelitovými taškami vyboulenými domácími kompoty a sáčky s pomeranči nesl Sylvii po schodech do druhého patra. Úplně zapomněla, že je středa odpoledne, a tím pádem i návštěvy. Původně chtěla vyrazit dřív, ale ráno zaspala a pak jí ujel vlak přímo před nosem. Na nádraží váhala, jestli se nemá vrátit a cestu odložit na jindy, ale nakonec jela. Když už se jednou odhodlala…

Dav ji nesl chodbou kolem otevřených skleněných dveří, v jejichž lesklé ploše se odrážely jednotlivé spěchající postavy jako v zrcadle. Pohlédla na svůj rozmazaný obraz a automaticky si přihladila rozcuchané vlasy. Od rána poprchávalo a foukal studený vítr a ona jako obvykle neměla deštník. Pokusila se v provizorním zrcadle trochu upravit, ale nemělo to valný výsledek.

Za dveřmi ortopedie se pacienti rozptýlili do jednotlivých pokojů a nemocniční chodba byla v tu ránu prázdná. Zůstaly v ní jediné otevřené dveře a Sylvie se k nim vydala. Vedly na sesternu, ale ta byla opuštěná. Zaklepala proto na vedlejší dveře kuchyňky, z nichž se vzápětí vynořila mladá sestřička bez čepce a zástěry. S ní na chodbu přivála čerstvá vůně horké kávy doprovázená vzdálenými tlumenými hlasy a smíchem.

„Seznam pacientů visí hned vedle vchodu,“ řekla sestřička dřív, než Sylvie stačila otevřít pusu.

„Já nejdu na návštěvy, hledám doktora Fišera. Je tady na stáži.“

Dívenka rychle přejela pohledem od mokrých vlasů až po návleky nedostatečně zakrývající mokré „důchodky“.

„Chvíli počkejte, podívám se po něm, mám pocit, že asi před půlhodinou někam odešel.“

Přivřela dveře a nechala Sylvii na chodbě. V nastalém tichu sem vzdálené hlasy doléhaly mnohem zřetelněji než prve. „Fišer? Jo Oldřich? Ten už tu není. Nejspíš je na sále.“

„Co by dělal na sále! A kdo ho hledá?“

„… cože, manželka? No to určitě ne! Oldřich je už přece dávno rozvedenej!“

„… vypadá?“

„Jako urousaná myš,“ slyšela Sylvie, a právě když usoudila, že trapnosti je tak akorát dost, ozvaly se rychlé kroky a místo mladé sestřičky se objevila jiná, o něco starší, která si ji prohlédla ještě důkladněji.

„Není tady, slečno. Zkuste se zeptat na ambulanci. A pro případ, že by se vrátil, kdo mám říct, že ho hledal?“

Sylvie, kterou pálil pohled upřený na mokré důchodky i ta „urousaná myš“, se přinutila k nic neříkajícímu úsměvu: „Děkuji vám, jste velmi laskavá, na shledanou.“

Otočila se a rychle odcházela chodbou. Když byla někde v půli, zaslechla důrazné zaklapnutí dveří kuchyňky. Tečka.

To tedy nebylo moc úspěšné, říkala si v duchu. U vchodových dveří strhla mnohokrát použité návleky, mrštila jimi do koše s nápisem: „čisté“ a seběhla po schodech dolů.

Na záchodku pro pacienty v přízemí neviselo pochopitelně žádné zrcadlo, a tak se musela spokojit s malým kulatým ze své kabelky. Ulízla si mokré vlasy, tužkou na obočí obtáhla víčka a světlou rtěnkou rty. Výsledek byl o něco málo lepší než předtím. Důchodky sice v pražské módní konkurenci obstát nemohly, ale to ji pálilo mnohem méně než zelená barva obličeje a kruhy pod očima. Opravdu nevypadám moc k světu, řekla si sebekriticky. Na setkání skoro po měsíci jsem se asi měla připravit o něco líp.

Přesto zaklepala na dveře ambulance, aby se vzápětí dověděla, že doktor Fišer tu dnes nebyl a ani už nebude. „Nejspíš byste ho našla na ubytovně,“ poradil jí službukonající doktor.

Předpokládala, že ubytovna je v areálu špitálu, ale rychle ji z toho vyvedl. Chvíli poslouchala složité vysvětlení, jak se tam co nejrychleji dostane, ale v duchu věděla, že se o to stejně nepokusí. Měla nejvyšší čas vydat se na nádraží.

Teprve ve zpátečním vlaku si uvědomila, že ani nezavolala bráchovi. Stejně by to k němu na Jižní město a zpátky nestihla. Snad jindy.

Vracela se s nepořízenou, nebylo jí dobře a studené deštivé  počasí její malomyslnost jen prohlubovalo. Svět jí připadal jako odporné, neutěšené místo.

Kapitola 2

Doktor Oldřich Fišer hodil bundu na zadní sedadlo škodovky, mávl vrátnému, který mu zvedl závoru, a zařadil se do proudu aut směřujících k výpadovce. Dnes se mu podařilo skončit dřív, na zítra a pozítří si vzal volno. Včera mu volala Vendulka, že se zřejmě něco stalo s tátou, dostala zmatený dopis od maminky, pochopila z něj jen to, že táta leží v nemocnici a má nejspíš něco se srdíčkem. Rodiče jí nechtěli dát vědět dřív, aby ji neznepokojovali.

„Ale teď to vypadá všelijak, kdoví, jak ho tam vůbec léčí. Možná bys tam měl zajet,“ nadhodila Vendulka do telefonu, „stejně jsi je od Vánoc neviděl. Já nemůžu, to je ti snad jasné!“ S dvěma malými dětmi toho opravdu moc dělat nemohla. On byl volný. Vždycky volný…

„Co dělá Sylvie?“ zeptala se Vendulka posléze a on rychle odpověděl: „Nic zvláštního, chodí do práce.“

Možná byla ta odpověď příliš rychlá, možná v tom byl nějaký ženský instinkt, protože Vendulka okamžitě zareagovala: „Ale je mezi vámi všechno v pořádku, že jo?“

„Samozřejmě, proč by nebylo?“ řekl, a když zavěsil, věděl, že ji neoklamal. Od začátku jeho vztah se Sylvií schvalovala, byla ráda, že si našel „normální holku“, jak říkala. Po zpackaném vztahu s Janou to bylo jako probuzení k životu.

Normální holka! A nakonec udělá takovou věc! Po tom, jak se k ní její rodina zachovala, jak se chovali k tetě Emílii, po tom všem se vrátí domů! Vždyť šlo jen o překonání několika málo měsíců! Nakonec by se nějaký podnájem našel. Mohli zůstat spolu! Namísto toho se pohádali. Vlastně to ani hádka nebyla. Jen pár slov, která neměla být vyřčena. Ne mezi nimi dvěma. Oba byli unavení, přetažení, na oba toho bylo moc. Navíc ta Janina srážka s autobusem, která jim všem zkomplikovala život. Ne, teď nemohl dělat žádné radikální kroky, ne v době, kdy Janu čekala poúrazová rehabilitace a pak protialkoholní léčba. Připadal si jako veverka v kleci. Pořád dokolečka, pořád totéž. Všechno tu už mnohokrát bylo a nejspíš ještě mnohokrát bude. Ale nesnesl, aby mu to Sylvie řekla nahlas. Protože pak to najednou znělo jinak. Jako by to všechno byla jen jeho vina…

Vyjel na Strakonickou a podíval se na hodinky. Slušný čas. Za tři hodiny by mohl být doma. Snad to s tátou nakonec nebude tak strašné. Jinak by napsali rovnou jemu. Nebo ne? Od Vánoc dodržovali sveřepé mlčení. I když neměli Janu nikdy rádi, byla to pro ně pořád jeho žena. Rozvod jako takový neuznávali. Strávili s ní Štědrý den, protože to byla jejich křesťanská povinnost. Zřejmě jim řekla o Sylvii. No ano, byla na koni, protože se mohla zase prezentovat jako chudinka. „Bodejť by se staral o mě, když si našel takovou mladou holku! To víte, já mrzák…“

Vyhodil blinkr a razantně předjel courajícího se trabanta. Smrdí to a ještě brzdí provoz, pomyslel si vztekle. Raději se vztekat na mizerné řidiče v koloně před sebou než na bezvýchodnost své situace.

Předjel další courající se auto a zvolnil. Vybíjet si zlost v silničním provozu nemělo cenu. Sylvie… Tři týdny se utvrzoval ve zlobném přesvědčení, že tu roztržku zavinila ona. Kdyby prokázala jen trochu dobré vůle… Ale postavila si hlavu. V nejnevhodnější chvíli! Tu stáž složitě vyjednával a příliš dlouho na ni čekal. Nemohl si dovolit ji teď zahodit, jinou příležitost nemusel dostat. Ne teď, když starý primář na podzim odchází do penze a místo něj nastupuje Horáček, který ho nemá příliš v lásce. Přesto ten první týden měl co dělat, aby se vším nepraštil a nerozjel se za ní. Stačilo, aby jednou jedinkrát zavolala! Neudělala to! Palice paličatá! Jenže teď už to trvalo moc dlouho. Kdyby se mu doma podařilo vyřídit otcovu záležitost co nejrychleji, mohl by za ní jet. Paličatost neměla žádný význam. Ne mezi nimi dvěma. Jako by je to trochu deklasovalo. Vztah mezi nimi přece nebyl obyčejný románek na pár týdnů.

V poslední chvíli šlápl na brzdu. Kolona před ním se posunovala stále pomaleji a teď zastavila docela. Někde vepředu byla silnice svedena do jednoho pruhu. Znovu se podíval na hodinky. Všechno, co nahnal, se pomalu rozplývalo. Jestli to bude takhle pokračovat, dojede domů bůhvíkdy. Automatickým pohybem zašmátral rukou v aktovce položené na vedlejším sedadle, nahmatal krabičku Spart a s rezignovaným výrazem ve tváři si zapálil.

Zahlcující nevolnost přepadla Sylvii těsně předtím, než vlak vjel do nádraží. Zavřela se na záchodě a v úzkém páchnoucím prostoru se snažila udržet při zvracení rovnováhu nad špinavou mísou.

Z vlaku vyskočila ve chvíli, kdy průvodčí odpískal odjezd. Na nádražních záchodcích si omývala bledý obličej tak dlouho, až se jí do tváří vrátilo něco barvy.

Tak je to tedy, říkala si, když hleděla svému zrcadlovému obrazu do očí. Opravdu to nemohlo přijít v méně vhodnou dobu! Co proboha budu dělat?

Když vyšla na chodník, hustě pršelo. Kalný březnový den nepozorovaně přešel do tmavošedého podvečera. Přehodila si kabelu přes rameno a zkřehlé ruce zastrčila do kapsy navlhlé zimní bundy.

Její nálada udržovaná řadu hodin těsně nad bodem mrazu s konečnou platností klesla ke dnu. Hnusná nevolnost, hnusný den, hnusný život.

Nic horšího mě už dneska nemůže potkat, říkala si se stopou černého humoru, když vystupovala z nevytopeného autobusu na sídlištní zastávce.

Mýlila se. Už ode dveří slyšela z obýváku hlasy. Rodiče měli návštěvu. V příjemně vytopeném pokoji nad hrnečkem s kouřící kávou seděl Mirek.

Vítr rozfoukal dešťové mraky a vyčistil nebe. Do tmy zářila osvětlená okna obrovských nemocničních budov. Svět ve světě. Oddělený od života nejen červenobílou závorou.

„… ty mě vůbec neposloucháš,“ řekl v tom Mirek a Sylvie se vytrhla z myšlenek, které neměly nic společného s Mirkovým obsáhlým líčením jeho životních úspěchů. Trval na tom, že ji doprovodí do špitálu, měl to ostatně po cestě, a celou cestu nepřetržitě mlel ty svoje nesmysly. Nechala ho mluvit, protože to bylo jednodušší.

„Ale poslouchám tě,“ namítla roztržitě. „Jsi nejlepší a přidali ti. Taky máš byt.“

„Neposloucháš mě,“ opakoval rozmrzele. „Byt nemám. Celou dobu ti to vysvětluju.“

„Jo?“ opáčila lhostejně. „Loni jsi mi tvrdil, že byt dostaneš do konce roku. Nebo tak nějak.“

Mylně se domníval, že v ní konečně vzbudil zájem. „Dostal bych ho. Kdybych byl ženatý. To jsem ti už taky říkal.“

Zasmála se. Byl to její vůbec první smích v dnešním nevydařeném dni. Nezněl příliš vesele, ale smích to byl. „Nezkoušej to na mě! Tuhle otázku máme dávno vyřešenou!“

Brána špitálu zela dokořán, před osvětleným vchodem úrazové ambulance stála sanita s otevřenými dvířky. To znamenalo urgentní případ. Do začátku její služby chyběla ještě celá čtvrthodina, přesto automaticky zrychlila krok.

„Pořád si ze všeho děláš blázny,“ vyčetl jí ublíženě. „Myslel jsem, že jsi konečně dostala rozum!“

Zastavila se a tvrdě mu pohlédla do očí. „To, že jsem souhlasila, abys mě doprovodil do práce, neznamená, že se za tebe provdám,“ pronesla útrpně. „Já se ti divím, že si konečně nedáš pokoj. Měl jsi přece spoustu možností zkusit to s nějakou jinou, která by ti na ten byt skočila.“

„Děláš, jako bys měla pořád navrch!“ vmetl jí do tváře. „Chováš se, jako by ti svět ležel u nohou. Máš opravdu štěstí, že tě rodiče vzali zpátky, když tě ten tvůj frajer nechal být!“

„Hele, já spěchám,“ ukázala na sanitku s otevřenými dveřmi. „Na rozdíl od tebe mám docela jiné starosti. A na to, že by mě někdo opustil, na to zapomeň. Jestli jsi nabyl dojmu, že přišla tvá chvíle, abys mě milostivě zachránil, tak to je mi líto. Nic takového nepotřebuju. Ahoj!“

Odvrátila se od něho a spíš proběhla, než prošla bránou nemocnice.

Měla zlost, že ty věty vůbec vypustila z úst. Ale možná je neříkala ani tak jemu jako sobě. V posledních hodinách se jí slovo „záchrana“ vynořovalo v mozku čím dál častěji. Ale věděla zcela určitě, že od Mirka by nikdy žádnou záchranu nepřijala. To, že znovu začal s tou otřepanou historkou o bytu, znamenalo, že se nevzdal. A že ho v tom její rodiče podporují.

Nechtěla myslet na to, co bude, jestli je skutečně těhotná. Až bude muset přiznat pravdu… Naštěstí je na to ještě dost času. Ale jednu věc bude muset začít řešit ihned. Návrat domů byl od začátku omyl. Musí si najít nějaký byt.

Maruška úhledným písmem vyplňovala knihu hlášení. V druhé ruce držela housku se salámem.

„Nestačila jsem se navečeřet,“ postěžovala si. „Měli jsme pořád fofr. Na dvojce máš dva čerstvé příjmy. A možná ti ještě něco přijde zezdola. Na klidnou noc to nevypadá.“

Dojedla housku a zazívala. „Už se těším do postele. Jen kdybych to neměla domů tak daleko. To dojíždění mě zničí!“ Mrkla na hodinky. „No jo, autobus mi jede za deset minut, to nestihnu, tak abych čekala půl hodiny na další.“

„Když sebou hodíš, klidně to stihneš,“ řekla Sylvie.

„Snad nečekáš, že poběžím do kopce?“ ohradila se Maruška pohoršeně. „To je pro takový hubeňoury, jako jsi ty. Já si raději v klidu počkám na další spoj.“

Zvedla se, oprášila drobty z modrých sesterských šatů, které jí těsně obepínaly mohutné boky, ze stolu sebrala naškrobený čepec a chystala se k odchodu.

„Tak ahoj.“

„Ahoj. Jo – a jen tak náhodou – nevěděla bys o nějakém levném podnájmu?“ zeptala se Sylvie, ještě než Maruška zmizela mezi dveřmi.

„Podnájem? Pro koho?“

„Pro mě.“

„Myslela jsem, že bydlíš u rodičů.“

„Právě.“

Maruška jí chvíli přemýšlivě hleděla do tváře a pak překvapivě prohlásila: „No, nechám si to projít hlavou a zítra ti řeknu. Možná by se to nějak zařídit dalo.“

Paní Marie Vojtěchovská s žuchnutím složila napěchované nákupní tašky na lavičku a s nadějí pohlédla na poloprázdnou autobusovou zastávku. Alespoň kdyby to přijelo včas, dokud tu není tolik lidí. Ty věčné odpolední tlačenice jsou o život. A s plnými taškami… Možná měla říct Sylvii, aby nakoupila ona. Je po noční a má volno.

„Já si pořád říkám, jestli jsi to ty!“ ozval se jí v tom u lokte ženský hlas. „No jo, jsi to ty!“

Rychle se otočila. Na druhém konci lavičky seděla žena ve vlněném kostýmu s kožešinou kolem krku. Vypadala mezi ostatními lidmi jedoucími z práce jaksi nepatřičně elegantně. Její tvář připadala Marii Vojtěchovské povědomá, ale v té chvíli ji nedokázala nikam zařadit.

„Jitka,“ pomohla jí žena. „Jitka Stodolová. Chodily jsme spolu do měšťanky. Zrovna nedávno jsem mluvila s děvčaty od nás a říkaly jsme si, že by nebylo marné udělat nějaké to setkání po létech. Jestlipak víš, jak je to dlouho, co jsme se neviděly?“

„Dvacet let?“ nadhodila zkusmo Marie Vojtěchovská a očima přitom vyhlížela autobus. Setkání ji netěšilo, neměla na měšťanku příjemné vzpomínky.

„No to přidej! Bude to pomalu třicet! Ale vidíš, jaká je to náhoda, že se dneska spolu setkáváme! Nedávno jsem na tebe vzpomínala, protože jsem viděla tvou dceru. Ona mě samozřejmě nezná, ale já ji ano. Ležela jsem v nemocnici, operovali mi žlučník a ona mě ošetřovala. Moc hezká holka. To víš, to jméno mě hned uhodilo do uší. Sylvie Vojtěchovská. Myslela jsem si, že ti bude podobná, ale ona je spíš po Václavovi, ne? Nebo možná po jeho matce. Já si ji dobře pamatuju, za starých časů to byla dáma, které se jen tak nějaká nemohla rovnat!“

Paní Marie znovu pohlédla směrem, kterým měl přijet autobus. Začala se jí zmocňovat jistá podrážděnost, protože vzpomínky na staré časy nesnášela. A vzpomínky na svou tchyni už teprve ne.

„Myslím, že je podobná spíš Václavovi,“ řekla důrazně a snažila se, aby to neznělo příliš nevlídně.

„No, každopádně se vám povedla. A kdy se bude vdávat?“ změnila paní Jitka náhle téma. „Nebo už je snad vdaná?“

„Ne, vdaná není. Má ještě dost času!“ Marie Vojtěchovská popadla obě tašky, protože do ulice právě zabočil autobus s jejím číslem.

„Dost času?“ podivila se paní Jitka. „No já jsem si myslela, že je to s tím doktorem hotová věc. Alespoň se to tak povídalo!“

Marii Vojtěchovské stouplo horko do tváří. Už je to tady. Drby! Doktor! Hotová věc! Věděla, že teď by se měla zatvářit lhostejně, rozloučit se, nastoupit do autobusu a odjet, ale také věděla, že to nedokáže.

Položila tašky zpátky na lavici a zcela ignorovala autobus, do něhož se začali hrnout cestující.

„Moc ráda bych věděla, kdo ti řekl, že je to hotová věc?“ zeptala se a znělo to skoro výhrůžně.

Jitka Stodolová se spokojeně usmála. Poznala, že trefila do černého. Marie Vojtěchovská se snažila předstírat, že je nad věcí, ale její rozčilení bylo příliš zřejmé. Určitě o skandálním poměru své dcery nic neví. Na rozdíl od paní Jitky, která měla všechny informace z první ruky, protože chodila do kadeřnictví k nějaké Dvořáčkové a ta fungovala lépe než policejní ústředna.

Zastávka se vylidnila, autobus vypustil mračno páchnoucího kouře a odjel. Marie Vojtěchovská se rozhlédla autobusovým nádražím a pak rázně pokynula směrem k cukrárně na druhém konci ulice.

„Myslím, že bychom si mohly popovídat nad šálkem kávy,“ řekla jak nejklidněji dovedla. „Já tě pochopitelně zvu.“

Sylvie se probouzela pomalu a ztěžka. Po noční jako obvykle uklízela a pak nemohla dlouho usnout. V hlavě se jí motalo příliš mnoho nových dojmů a jen málokterý byl příjemný. Teď se jí zdálo, že sotva zamhouřila oči, už ji budí matčin rozčilený hlas.

„Prosím tě, nech mě,“ zamumlala z polospánku. „Večer mám další noční.“

„Snad nehodláš prospat celý den!“ Znělo to rozhořčeně. „Vstaň a přijď za mnou do kuchyně! A pospěš si, než se vrátí domů táta!“

To vypadalo jako výhrůžka.

Sylvie si natáhla na noční košili župan, v koupelně si opláchla oči a přečísla vlasy. Co se asi muselo stát, že to matku tolik vyvedlo z míry? Hlavou jí blesklo temné podezření, ale ihned je zaplašila. Tohle nemohl vědět vůbec nikdo, koneckonců to nevěděla jistě ani ona sama. Na gynekologii se teprve chystala.

Paní Vojtěchovská seděla u kuchyňského stolu nad šálkem kouřící kávy. Ostrá čerstvá vůně zacloumala Sylviiným prázdným žaludkem tak silně, že musela chvíli zhluboka dýchat, aby potlačila nevolnost.

„Co je ti? Jsi nějaká zelená!“

„Jsem nevyspalá.“

Jindy by možná Marie Vojtěchovská zbystřila jako většina matek dospělých svobodných dcer, ale dnes jí leželo na srdci něco docela jiného.

„Posaď se! Chceš kafe?“

„Ne!“ Čichat se to ještě dalo, ale představa napití byla nesnesitelná. „Stalo se něco?“

„To mi snad řekneš ty!“

„Ale já o ničem nevím.“

„Opravdu? To bys měla, když si o tom štěbetají vrabci na střeše!“

Sylvii trochu zamrazilo, ale přesto řekla: „Nevím o čem!“

„Tak já ti to tedy povím! O tom, že ses tahala s chlapem, co kvůli tobě opustil mrzáka ženskou!“

„Kdo ti to řekl? To přece vůbec není pravda!“

„Že není? Tak proč jsi o tom celou dobu mlčela? Já hned věděla, že je v tom nějaká levota! Jinak bys tu svou známost netajila!“

„Mami, prosím tě!“

„Ne, nepros! To ti není hanba? Vyměnit slušného kluka, jako je Mirek, za takového… A ta chudák jeho ženská z toho ještě začala pít a nakonec skočila pod autobus! Že se nestydíš vzít si něco takového na svědomí!“

„Proboha, mami! Tak to přece vůbec není! Kdo ti napovídal takové nesmysly?“

Sylviina ospalost byla rázem ta tam. Už dávno věděla, že lidské řeči dovedou ublížit, ale ta překroucená pravda jí přece jen vyrazila dech.

„Proto jsi před námi tajila i jeho jméno! Oldřich Fišer! Doktor z chirurgie! Chlap, co se nestydí svádět mladou holku, když má doma mrzáka! A já ti tak věřila, Sylvie!“

„Tak to není, mami,“ opakovala Sylvie nešťastně.

„Nelži, Sylvie! Ale je to taky moje vina!“ řekla paní Marie lítostivě. „Mohla jsem vědět, jak to dopadne, když budeš žít s bláznivou tetou Emílií. Škoda že už jí nemůžu poděkovat za to, že tě tak podporovala!“

„Mami!“

„Nekřič na mě!“ vzplála paní Marie. „Křičet bych měla já, protože díky tobě teď máme z ostudy kabát!“

„Neudělala jsem nic, zač bych se měla stydět,“ namítla Sylvie tiše. „Oldřich Fišer je rozvedený, jeho bývalá žena je alkoholička. Pít začala dávno předtím, než jsem ho poznala!“

„A tím se chceš omlouvat? Rozvedl se s mrzákem ženskou! Co jí chudákovi zbývalo?“

„Rozvedli se předtím, než došlo k té bouračce. A rozvedla se ona, protože si našla někoho jiného!“

Sylviin tichý, ale rozhodný hlas přece jen přiměl paní Marii k tomu, aby zarazila proud lamentací.

„A pod autobus neskočila v sebevražedném úmyslu,“ dodala Sylvie po chvíli váhání. „Přimotala se pod něj, když byla opilá.“

„Nějak moc toho najednou víš,“ řekla paní Marie trpce.

Sylvie na ni vzdorně pohlédla. „Dobře, mami, nechtěla jsem o tom mluvit, ale když už jsme tak daleko, tak můžeš taky vědět, že nebýt mě, byla by mrtvá. Zachránila jsem jí život. To ti tvoji informátoři neřekli?“

„Cože?“ To sdělení přece jen vyvedlo paní Marii z míry.

„Ano, je to tak. Byla jsem tenkrát poblíž! A mohla jsem zůstat stát spolu s ostatními na chodníku a čekat na sanitu! Měla bych po starosti! A ty zřejmě taky!“

Poslední slova byla odhodlána pronést tvrdě, ale hlas se jí zlomil a z očí se zrádně vykutálely slzy. Zaskočilo ji to a tak se raději začala zvedat od stolu.

„Počkej!“ Matka vztáhla ruku a položila ji dceři na zápěstí. „Je to pravda?“

„Všechno, co jsem ti řekla, je pravda,“ hlesla Sylvie.

„Tak proč jsi celou dobu mlčela? Proč jsi mi neřekla všechno už dřív!“

„A jak?“ zeptala se dcera tiše. „Vidíš sama, co to s tebou udělalo! Uměla jsem si představit, jak bys reagovala!“

Paní Marie chvíli mlčela a pak řekla se zbytkem zášti v hlase:

„Víš, Sylvie, je ti teprve dvacet. Nebo jednadvacet,“ opravila se. „Měla jsem předpokládat, že to takhle skončí. Že sedneš na lep prvnímu darebákovi.“

„Takhle o něm nemluv!“

„Ne? A jak bych měla? To čekáš, že mu budu děkovat? Za všechnu tu ostudu, do které nás přivedl? Vždyť je skoro jednou tak starý jak ty! To už by snad měl mít rozum!“

„Není jednou tak starý!“ namítla Sylvie důrazně. „Je mu třicet. A je to slušný člověk, který se nevykašlal na ženskou, co mu dělala ze života peklo!“

„Jo, z toho jsem dojetím bez sebe!“ utrousila paní Marie pohrdavě. „Proto se raději vykašlal na tebe! A nepokoušej se mi lhát,“ dodala, když viděla, že dcera otvírá ústa k protestu. „Kdyby to tak nebylo, nevrátila by ses domů a nechodila tady jako boží umučení!“

„Ale tak to není!“

„A jak to tedy je?“ zeptal se ode dveří otcův hlas.

Obě poplašeně vzhlédly.

„Tak jak to je?“ zeptal se otec znovu. Oči přitom nespouštěl z bledé Sylviiny tváře. „Už je snad načase, abys promluvila! Nebo se máme všechno dovídat od cizích lidí?“ Zahlédl manželčin tázavý pohled a dodal: „No samozřejmě, já to slyšel taky. Ale nechtěl jsem nic říkat, čekal jsem, jestli naše dcera najde dost odvahy, aby se přiznala sama! Ale zřejmě bych čekal marně! Dceruška nás nehodlala poctít svou důvěrou! My jsme jí dobří jen na to, aby se k nám chodila vyspat! Aby se vrátila po roce domů, jako by se nic nestalo! Aby se na nás koukala zvysoka, protože ona je vždycky ta neomylná a chytřejší než my!“

Tentokrát se Sylvie zvedla a ani matčina ruka sevřená kolem zápěstí ji nedokázala zadržet.

„Kam chceš utéct tentokrát?“ zeptal se otec jízlivě, aniž na ni pohlédl.

„Nikam neutíkám,“ oponovala tiše. „Musím na noční.“

„V pět odpoledne?“ pronesl stejným tónem. „Nedělej z nás idioty a koukej si sednout zpátky ke stolu!“

Poslechla. Takový tón na ni nepoužil od dětských let.

„Už tři týdny se koukám, jak se tu ploužíš a tváříš se jako bys nám prokazovala milost, že tu vůbec jsi! Tak aby bylo jasno, děvenko! Já jsem tě nevyhodil jen proto, že mě tvoje máma uprosila! Ale říkám ti rovnou! Jestli nám ještě jednou uděláš ostudu, můžeš se spakovat a jít! A pak už se nevracej! Podruhé by mě máma prosila marně! Já už mám toho tvýho otrávenýho ksichtu až po krk! A to, že je ti dvacet, neznamená, že nemůžeš ještě nějakou koupit! Já mám jen jedny nervy a díky tobě už nestojí za moc! A než dneska odejdeš na tu svou noční, chci ti říct, že pokud budeš bydlet pod naší střechou, budeš se chovat slušně! Ať už bylo mezi tebou a tím Fišerem cokoli, pevně doufám, že to skončilo! Dojemný historky můžeš vyprávět mámě, já vím svoje! Takovejch syčáckejch doktorů, co pletou mladejm sestrám hlavy, jsou plný špitály! Já jsem si myslel, že je moje dcera chytřejší, než aby skočila na takovej lacinej trik! Tahat se s chlapem, který má doma invalidní ženu, a tak si logicky shání záskoky jinde! A na malým městě, kde lidi semelou živý mrtvý!“

Přestal, protože se musel nadechnout, zlost mu obarvila obličej do cihlového odstínu a Sylvii maně napadlo, že by se asi neměl tolik rozčilovat, určitě mu nebezpečně stoupal tlak.

Matka se chtěla vmísit do debaty, ale zarazil ji velitelským pohybem ruky a úsečně dokončil: „Ode dneška chci vědět, jaké služby sloužíš a co děláš potom!“

Ignoroval dva užaslé pohledy a dodal: „Prostě chci vědět o každém tvém kroku!“

„Není na to trochu pozdě?“ zeptala se Sylvie. „Rok jsem byla pryč, žila jsem vlastním životem. To mě chceš vrátit zpátky do školních let? Já jsem už plnoletá a samostatná!“

„Pokud jseš pod mou střechou,“ zopakoval otec, „budeš zachovávat pravidla, která určím já! Jestli se ti to nelíbí, můžeš jít!“

Sylvie se pomalu začala zvedat, ale matka ji znovu strhla zpátky.

„Přestaňte! Oba dva! Jako by to ten rok nestačilo! Chcete začínat znova?“

Otcova zloba se náhle prudce obrátila proti ní. „Aby ses jí nezačala najednou zastávat! Rok jsi lamentovala, že holka žije u bláznivý tetky a že to nemůže skončit jinak než ostudou! Tak teď tu ostudu máš! Ještě ti to nestačí? Na co chceš čekat? Až zase naletí na nějakej bílej plášť a přitáhne domů s parchantem? Toho se já teda dočkat nehodlám!“

Prudce odstrčil židli, zvedl se od stolu a vyrazil z kuchyně pryč. Za okamžik s třesknutím zapadly dveře ložnice a v bytě se rozhostilo ticho.

„Vidíš, co děláš,“ řekla matka vyčítavě. „V životě jsme se s tátou nehádali! Až teď kvůli tobě! Mám já to zapotřebí?“

Sylvie nebyla tak neomalená, aby jí připomněla ty strašné hádky po Václavově emigraci. Chápala, že jim přidělala spoustu starostí, že ve svém věku toužili po klidu, a ne po vzrušení spojeném se skandálem. Poslední otcova slova jí bubnovala v hlavě na poplach.

„Nedráždi ho,“ napomenula ji matka. „Má toho teď v práci moc, je strašně nervózní. Snaž se trošku! Mělo by ti stačit, že tě vzal zpátky domů a na nic se nevyptával. Je to pro něho taky těžké. Jsi jeho jediná dcera! Zakládal si na tobě!“

„Mami, ale takhle to přece nejde,“ namítla Sylvie stejně tiše. „To mu mám hlásit příchod a odchod? Já jsem fakt už dospělá!“

„To si v jednadvaceti myslí každý. Až ti bude jednou tolik, budeš se na to dívat úplně jinak!“

„Už dva roky si sama vydělávám, nic od vás nechci,“ pronesla Sylvie smířlivě. „Dávám domů peníze. Tolik, kolik sis řekla. Za to chci jen nocleh. Nic víc!“

„Takhle nemluv!“ zarazila ji matka okamžitě. „Jakýpak nocleh? Jsi naše dcera, bydlíš s námi. A měla by ses podle toho chovat! Trochu se snaž otci vyhovět, vždyť on to stejně nemyslí tak, jak to řekl. Myslím, že bude stačit, když ho ujistíš, že s tím Fišerem už nic nemáš a podruhé takovou hloupost neuděláš!“

Sylvie si skousla ret.

„To se opravdu nedokážeš trošku přemoct? Já jsem si myslela, že tě ten rok s Emilkou vyléčil a otevřel ti oči,“ pronesla matka vyčítavě.

„Mami, já doufám, že mezi mnou a ,tím Fišerem‘ nic neskončilo. Já ho miluju. A kdybych ho měla ztratit…,“ zapolykala, ale matku tím nedojala.

„S takovou na mě nechoď! Po tom všem! To čekáš, až zas na tebe kývne, a ty za ním poletíš?“

„Jo, čekám,“ přikývla Sylvie. „On tady totiž není, víš. On je v Praze na stáži. Jinak by za mnou dávno přijel. A tady bydlím jen proto, že mě domovní správa z domu tety Emílie vyhodila na ulici.“

„Tak to už stačí!“ Marie Vojtěchovská prudce vložila lžičku do prázdného šálku od kávy a vstala.

„Doufám, že toho člověka nic podobného nenapadne! Nepřej si vidět ten cirkus, kdyby se tu objevil a padl tátovi do rukou! Myslím, že té ostudy je už opravdu dost!“

Kapitola 3

Na zpáteční cestu vyrazil Oldřich až v neděli. Nakonec všechno dopadlo jinak, než plánoval. S tátou to opravdu nebylo tak strašné, jak to líčila Vendulka – když se uváží jeho věk a angina pectoris. Navštívil ho v nemocnici, promluvil s ošetřujícím doktorem a víc nemohl udělat. Přestože maminka několikrát nadhodila, že v Praze by tátu určitě léčili lépe a moderněji.

„Mami, já jsem tam jenom na stáži, nemám žádnou možnost zařídit mu přeložení na internu. A tady ho léčí dobře, věř mi!“

Byl si jistý, že ji nepřesvědčil, měla utkvělou představu, že jako doktor může všechno, vždyť doktoři se mezi sebou vždycky nějak domluví! Nechtěl jí vykládat složitou hierarchii nemocničních vztahů, v nichž v současné době znamenal méně než málo. Kdyby byl ve vlastním špitále, primář dole na interně by mu vyšel vstříc. I když by to znamenalo přeložení z jednoho maloměstského oddělení na druhé, tátovi by to třeba udělalo dobře a krom toho by na něho mohl osobně dohlédnout. Ale před sebou měl ještě tři týdny stáže, na kterou dlouho čekal. Dobře věděl, že je to na dlouhou dobu jeho poslední, schválil mu ji starý primář. Až se primářem stane Horáček, už nebude mít šanci. A kdoví, jak to po Horáčkově nástupu vůbec bude vypadat. Co neurve z medicíny teď, neurve už zřejmě nikdy. Ledaže by odešel jinam… Zabýval se tou myšlenkou už nějakou dobu. Ta nová nemocnice, kde sehnal místo Sylvii…

„Budu ti tu držet flek,“ řekl kamarád Pavel. „Na podzim jeden z našich kmetů odchází. Nejsme tu špatná parta.“ Měl pravdu, Oldřich některé zdejší doktory znal. A navíc vybavení. A byt. Snad by konečně mohl začít znovu. Se Sylvií.

„Máš nějaké starosti?“ zeptala se maminka druhý den, když ho našla nezvykle brzy v kuchyni nad hrnkem ranní kávy. „Něco s Janou?“

„Ne, mami. S Janou je všechno při starém. Je teď na rehabilitaci. Snad jí trochu pomůžou.“

„Ještě pije?“

O pití jim řekla v návalu zlosti Vendulka tenkrát o Vánocích. On sám by to nikdy neudělal, neměl ve zvyku zatěžovat rodiče svými starostmi, byl zvyklý řešit své problémy sám. Staří lidé měli právo na klid. Proč by jim ho měl brát?

„Slíbila, že půjde na léčení,“ odpověděl proto stručně.

Matka mu položila ruku na rameno a lehce je stiskla. „Musíš mít trpělivost, Oldřichu.“

Místo odpovědi jen pokrčil rameny.

Původně počítal, že by odjel dřív a vyhledal Sylvii, ale nakonec to neudělal. Mamince vůbec nepřišlo na mysl, že by nezůstal až do neděle. Když už je po dlouhé době zase tady… A tak prořezával stromy, opravoval plot a kopal stružky na zahradě, protože bylo nemyslitelné, aby to dělal otec, až se vrátí z nemocnice.

„Potřebovala bych tě tady častěji,“ řekla mu maminka na rozloučenou. „Třeba by sis mohl v létě najít pár dní a přijet. I sám.“

„Určitě přijedu,“ slíbil a v duchu myslel na Sylvii. Kdyby to všechno dopadlo, mohl by ji vzít s sebou. Jednou to stejně přijít musí. Zvyknou si.

Do Prahy dorazil pozdě večer, na ubytovně padl na postel a usnul. O tom, že ho před týdnem ve středu hledala nějaká zmoklá slečna, mu staniční z ortopedie řekla až ve čtvrtek odpoledne.

V pátek, hned jak skončil, sedl do auta a vyrazil na teplickou výpadovku. Za Sylvií.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Děkuji, sestřičko….
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.