Vířivka

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Lucie Konečná

Vířivka – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Nikdy neexistuje jen jedna pravda,
záleží na úhlu pohledu.

I.

Poslední noc se jí zdálo, že se proměnila v holuba. Toho, co má spoustu parazitů a děti do něj kopou. Bydlela na střeše vlakového nádraží Praha-Vršovice a záviděla lidem. Těm, co pospíchají z práce domů, i těm, co nepospíchají a pijou v nádražce pivo. Často se motala mezi nimi a doufala, že jí někdo hodí pár drobků. Ale lidi jsou slepí a hluší, když se jedná o holuby.

Helena sedí na lavičce a nastavuje tvář slunci, těší se, až se jí za víčky začnou tvořit obrazce. Vždycky je to tak. Když do sebe potřebuje dostat klid, zavře oči a čeká na svůj soukromej krasohled. Už je tady. Nejdřív ze stran začne proudit červená barva, jako když z rány prýští krev. Stačí párkrát zamrkat a barva se rozlije do obrazců, které se různě skládají a rozkládají. Nakonec je z toho velká projekce, objeví se tmavé tečky a ty sežerou obrazce jako kapka saponátu mastnou skvrnu. Dá se s tím čarovat donekonečna. To se naučila v kriminále. Říkala tomu samoterapie. Stačilo jen na nic nemyslet. Vypnout hlavu, odloučit ji od těla, který v tu chvíli mohlo bejt kdekoli. Možná to byla obrana právě před tím, kde teď měla tělo.

Ozve se tlumenej smích.

Helena okamžitě vrátí mysl do reality. Všimne si, že vedle ní se na lavičku posadili mladý milenci a pozorujou ji. I když se tvářej, že ne. Jak dlouho neviděla milence?! Překvapeně na ně zírá. Asi si musí myslet, že jsem blázen, napadne ji. Vzápětí si uvědomí, že je jí to jedno. Odnaučila se zabývat tím, co si kdo o ní myslí. A vysvětlovat, že to tak není. Radši mlčí. Je to jednodušší. Pohodlnější určitě. Vezme kufr a jde pryč. Až teď si uvědomí, že je docela vedro. Má na sobě zimní bundu, i když dávno začalo jaro. Jenže v ní tam tenkrát přišla. Tam.

U stánku si koupí zmrzlinu. Točenou. Olizuje ji kolem dokola. Všechno jí najednou připadá nový. Vzbuzuje to v ní neznámý pocity. Teda spíš zapomenutý. Zmrzlinu měla vždycky ráda. Musí si všechno připomínat. A konečně už sundat tu zimní bundu. Souká se z ní a neví, kam s ní. Uvidí odpadkový koš. Vecpe ji dovnitř malým otvorem, který je tak malý zřejmě proto, aby tam lidi nedávali velký věci. Jenže jí se uleví. I když ji u toho zase pozorujou cizí lidi. Možná ne. Možná má jen paranoiu, která se brzy ztratí. Aspoň tak to říkali v base.

Nejdřív musí za sociální kurátorkou.

Překvapí ji, že je to mladá holka. A veselá. A docela hezká. Proč asi dělá tuhle práci? Kvůli penězům těžko. Zřejmě má sociální cítění, jinak by nemohla pracovat se zkrachovalcema. Helena si přeje zůstat v hlavním městě. Domů se vrátit nechce. Soňa se tomu diví, ale ne zase tak moc. Bude jednodušší si tu sehnat práci. Bude to jednodušší, myslí si i Helena. Bude jednodušší splynout tady s davem. Bejt neviditelná. Než budu schopná se socializovat. I když teď o to nestojím ani trochu. Teď chci bejt sama. To hlavně!

Soňa říká, že horší to bude s bydlením. Má tu Helena někoho, kdo by jí v tom mohl pomoct? Helena kroutí hlavou. Nemá. I kdyby měla, nevyužila by to. Takže ubytovna? To Helena nechce, připadala by si jako tam. Chce byt.

„Viděla jste ceny pronájmů? Pod deset se jen těžko dostaneme. Máte nějaký peníze?“

Helena kývne, něco si našetřila, celou dobu tam pracovala. Nevydržela by jen sedět a klábosit. Někdo to dokáže, ale ona ne. Práce je záchrana.

„A druhá věc, chcete pracovat?“

Helena se na ni překvapeně podívá. Samozřejmě že chce! Jak se může takhle ptát?

Soňa pokrčí rameny, je to tak fifty fifty. Někdo chce, a někdo zájem nemá. Proto se ptá rovnou, aby ani jedna z nich neztrácela čas. „Je vám, doufám, jasný, že se nemůžete vrátit ke svýmu oboru?!“

Soňa se na ni upřeně podívá, myslí sice, že tohle má ženská jako Helena v sobě dávno vyřešené, ale co když ne?

Helena rychle kývá hlavou. Nechce to rozebírat. Pořád to bolí. Honem vyhrkne: „A co bydlení? Pronajme mi vůbec někdo byt?“

„Musí to jít přes realitku. Zaručím se za vás.“

„Nic o mně nevíte.“

„Mám oči. A nějaký zkušenosti taky. Možná i trochu empatie,“ usměje se Soňa. „Navíc nejste recidivistka. Nevěřím, že se do basy ještě někdy vrátíte. To bych se hodně sekla.“

„Už se vám to někdy stalo? Že jste se sekla?“

„Ne. Zatím.“

Jedou spolu do paneláku na okraji města. Realiťák ze sebe sype naučené informace, Soňa pokyvuje hlavou. Do rozpočtu by se vešly. Byt není špatnej. Pokoj a kuchyň. Dokonce lodžie, to tyhle malý byty nemívaj, tvrdí realiťák. Jenže to není lodžie, ale mini balkon, ze kterýho je vidět na protější balkony. Heleně se sevře srdce. Musí se chytit stěny. Ani vodu si s sebou nevzala! Naštěstí Soňa vodu má. Dá Heleně napít, pak ještě namočí šátek a vrazí jí ho za krk.

„Dobrý?“

Vypadá to, že má o Helenu opravdu strach. Realiťákovi začnou být okamžitě podezřelé. Kouká na hodinky, má prý ještě další zájemce. Je jim to jasné, vypadnou. Nejdřív jdou chvíli sídlištěm, uprostřed je hřiště plné dětí, které řvou. Helena zrychlí, začne skoro utíkat. Soňa jí nerozumí. Navrhne, že radši pojedou autobusem.

To si pomohly. Autobus je plný, narvaný zpocenými těly. Na tom se ani po dvanácti letech nic nezměnilo. Ale vydrží to. Obě. Soňa na ni tu a tam mrkne. Stojí, drží se tyče nad sebou a kývají se v zatáčkách jak opice. Helena má chuť se na tyč zavěsit oběma rukama, skrčit nohy a pohoupat se jako malé dítě na prolézačce. Neudělá to. Není tu dost místa.

Autobus je vyplivne v centru.

„Hrozný vedro na to, že je květen,“ řekne Soňa. „Dneska už žádný bydlení neseženeme. Máte kam jít? Můžu vám sehnat ubytovnu.“

Jen to ne, Helena se otřese a pozoruje fontánu, která chrlí vodu na čtyři strany. Pár dětí vlezlo do kamenného koryta a brodí se kolem dokola. Helena jim závidí. Hned by tam vlezla taky. Doma měli bazén. Nikdy se nekoupala s ostatními. Vždycky jen sama a nahá. Stál v rohu staré zahrady a nebylo tam odnikud vidět. Helena sebou trhne, protože ji Soňa pozoruje.

„Nechci ubytovnu ani panelák. Připomíná mi to basu.“

Soňu tahle paralela nenapadla. Ale rozumí jí. Podívá se na hodinky, bude už muset jít.

Heleně dojde, že spěchá, asi ji zdržuje.

„Spěcháte za dětmi?“

„Spěchám za psem. Je už starej, nevydrží celej den bez venčení.“

„Taky jsem měla psa.“

Hotel. Helena stojí u recepce a bojí se, že má na čele napsáno, v jakém hotelu strávila posledních dvanáct let. Před ní se dohaduje nějaká starší dvojice, mluví anglicky, Helena má čas se uklidnit. Vždyť vypadají skoro jako ona. Taky mají kufr. Tak co. Helena může být úplně normální turistka.

Trochu nešikovně otevře dveře do pokoje, jsou totiž na kartu, to ona nezná. Ale konečně je uvnitř. Zavře za sebou. Položí kufr a rozhlédne se. Zhluboka se nadechne a vydechne. Je to tu moc hezký. Začne se usmívat. Skopne boty a bosá jde k posteli. Leží na ní malá čokoláda. Roztrhne obal a vloží si ji do pusy. Chutná jí. Nevybrala si ten nejlevnější hotel bez snídaně a bez mejdla v koupelně, chtěla víc. Těšila se na voňavej ručník a na snídani formou švédskýho stolu. Chtěla mezi normální lidi, kam kdysi patřila i ona.

Sprcha. Má ji jen sama pro sebe. Zavírací! Rychle se svlékne a vleze dovnitř. Otáčí páčkou, nechá si dopadat proud vody na hlavu, i když ještě není úplně vyladěná na správnou teplotu. Ani trochu ji to nerozhodí. Tam se kolikrát sprchovala i ve studený. Tohle je opravdová svoboda! Tohle je luxus, kterej jí chyběl, a ona už si ho nenechá vzít. Chce se jí zpívat. Začne si potichu pobrukovat staré Marillion. Přidává na hlase. Přestane se kontrolovat a řve jak na lesy. Protože je sama. Sama sebou. Nikdo ji nevidí. A nepřipustí si, že by ji mohl aspoň slyšet.

Ve sprše stráví hodinu a má výčitky svědomí, že na ní hotel prodělá. A že africké ženy šetří každou kapku, protože voda je zázrak. Zabalí se do osušky a chvíli si lehne naznak do postele. Okamžitě usne a spí v kuse až do rána. Dokonce zmešká i snídani formou švédskýho stolu.

Další a další pokusy. Byty, které se Soňou prochází, se jí nelíbí. Občas žasne, co jsou lidi schopni pronajmout. Suterénní byt s ulomeným umývadlem a výhledem do zdi. Když makléř vyjmenovává přednosti tohoto bytu (levné poplatky, vybavení v ceně, absolutní klid), začne se Heleně zase dělat zle. Soňa ví, že ani tenhle byt to nebude. Koukne na Helenu, ta hypnotizuje mříže na okně. A sakra, tohle jí nedošlo. Radši pryč.

„A nemohla bych po těch bytech chodit sama? Vím, že vás tím hrozně zdržuju.“

„Je to moje práce. Možná by pomohlo, kdybyste přesně věděla, co hledáme.“

Helena to ví naprosto přesně. Domov.

Najdou ho poměrně nečekaně. Ve čtvrtém patře bez výtahu, poslední patro se dokonce musí vyšlapat po úzkých točitých dřevěných schodech.

„Fuj,“ uleví si cestou Soňa, „sem snad není možný dotáhnout ani nákup. Natož nábytek!“

Za oprýskanými bílými dveřmi se skrývá bývalá prádelna. Jeden prostor s velkým oknem. U stěny, kde bývalo zřejmě koryto na praní, trčí v prostoru velká rohová vana. Není ani zabudovaná, stojí na prknech, kolem ní jsou obtočeny různé trubky a trubice.

„A to je jako co?“

Soňa žasne a obchází vanu.

„Vířivka,“ odpoví makléř. Je to mladý sportovní kluk v tričku, vůbec se k němu ta profese nehodí.

Helena jde rovnou k oknu, které ji fascinuje. Je z něj úžasný rozhled, pod ním jsou Letenské sady. Začne se jí svírat srdce. Tentokrát radostí.

Soňa pořád zkoumá vanu. Nikdy nic podobného neviděla.

„A to jako něco dělá?“

Makléř zašpuntuje odtok a pustí vodu. Po chvíli začne z trysek cákat rezavá voda.

„Dva měsíce to nikdo nepouštěl, je potřeba vyčistit trysky,“ omlouvá se.

„Já je vyčistím,“ slyší Helena samu sebe. Jako by tu ani nebyla, ale pozorovala celou situaci odněkud zdálky.

Oba se na ni překvapeně obrátí.

„To nemyslíte vážně,“ ozve se Soňa.

Makléř si Helenu teprve teď pořádně prohlídne. Nikdy se v klientovi neseknul tak jako teď. Snad se tu ta ženská nechce oběsit? Nebo utopit?

Helena naopak celá ožije. Prohlíží si místnost, která má sice docela zachovalou dřevěnou podlahu, ale jinak je to bída. Kus staré linky, stůl, dvě židle, jinak nic. Makléř se na ni dívá a připustí si, že by to možná šlo. V něčem mu připomíná jeho nevyzpytatelnou matku. Té taky nerozumí. Čert aby se v těch ženskejch vyznal.

„Ukážu vám ještě něco,“ navrhne a zapne pod vanou nějaký vypínač. Kolem vany se rozsvítí LED diodový kabel.

Zírají na to.

„Ještě mi řekněte, že to hraje.“ Soňa nevěří vlastním očím.

„To ne,“ usměje se on a přepne vypínač. Kabel začne blikat jak na Vánoce.

Soňa se rozesměje, Helena se k ní přidá. Jenže to, co z ní vyjde, se smíchem moc nazvat nedá. Je to spíš falešné hýkání, samotnou Helenu ten zvuk překvapí. Uvědomí si, že se asi zapomněla smát.

A byt je její. Chrám svobody. Nebo spíš klášter s vířivkou. Smlouvu má na rok. Možná i na dýl, záleží na tom, kdy se Samuel vrátí. Samuel je makléřův kamarád, potápěč, který momentálně žije na Novém Zélandu. Asi se mu tam líp potápí. Svůj byt se na tu dobu rozhodl pronajmout, věci odstěhoval do vedlejší sušárny, kterou zamknul. Z chodby se vchází ještě na záchod, který bude jen Heleny, ostatní partaje mají vlastní doma.

„Nikdo vám sem nepoleze,“ říká makléř. „Komu by se taky chtělo? Šlapat zbytečně třicet schodů. Sam tu byl spokojenej, měl naprostej klid.“

„Tu vířivku potřeboval ke svý práci?“ zeptá se Helena.

Makléř se zasměje. „Že by doma zkoušel výdrž pod vodou? To ne, on na to spíš balil kočky.“

Helena kývne, tenhle příběh se jí líbí.

Během týdne si koupí dobrou matraci, peřiny, povlečení, stojan na šaty, závěs s krajkou na okno a pár věcí do kuchyně. Minimalistky by zajásaly. Ale Helena se neřídí žádným trendem, zatím je pořád opojena tím, že je sama a dělá si, co chce. Vydrhne vanu, vyčistí trysky a večer si do ní vleze. Pustí trysky a nechá se jimi masírovat; má radost jako malé dítě.

Pak už se opravdu bojí, že jí dojdou peníze. Musí okamžitě začít pracovat. Její sebedůvěra je na nule, nechce komunikovat s lidmi, nerada se jim dívá do očí. Nechce nic prodávat ani sedět v kanceláři. Klidně by šla někam k pásu. To jí ale Soňa nedovolí, naštěstí funguje jako její ochránce. Moc dobře totiž ví, že Helena má na víc. Nakonec spolu vyberou poštovní depo, kde se třídí dopisy a balíky. Je to kompromis mezi tím, co chtěla Helena a co si pro ni představovala Soňa.

To by mě mohlo bavit, myslí si Helena. Jako malá si ráda hrála na poštu, razítkovala dopisy.

Jenže realita je jiná, krutější. Po pár dnech necítí ruce, nohy ani záda. Původně měla třídit dopisy a menší zásilky, nakonec tahá stejně jako chlapi balíky na pás, který je dopravuje ke čtečce čárového kódu, aby se automaticky roztřídily do správných ramen chobotnice a mohly dojít na správnou adresu.

Helena pochopí, že úplně o sobě mlčet tady nemůže, vyvolalo by to zbytečnou zvědavost. Naštěstí se ostatní spolupracovníci spokojí s tím, že ji opustil manžel a žije sama. Což je nakonec pravda.

„No jo, chlapi, všichni jsou stejný kurevníci,“ uleví si stokilová Boženka, která je před důchodem a Helena ji má ze všech nejradši, jenže málokdy mají společnou směnu. Boženka pracuje nejvíc v noci, jsou za to nejvyšší příplatky a ona stejně v noci nemůže spát.

Zato Helena spí jak zabitá. Sotva se dovleče domů, včera musela poslední patro v domě vylézt po čtyřech, už nemohla ani jít. Místo koupele se rychle osprchovala a padla do peřin.

Ráno kupodivu vstává bez budíku, probouzí ji sluníčko a zpěv ptáků, je to pro ni nejkrásnější část dne. Samotnou ji udivuje, jak rychle se její tělo regeneruje, protože po měsíci už zvládá fyzickou námahu velmi dobře. Navíc ji těší, že se celá zpevňuje. Pociťuje tichou radost, která ji zaplavuje od hlavy až dolů.

V sobotu do práce nemusí, napustí si vanu a relaxuje. Vezme si knížku, kterou si koupila, má to být dobrá detektivka. V base přečetla celou vězeňskou knihovnu, bylo jí jedno, co čte, naučila se napojit na cizí příběh, aby nemusela myslet na ten svůj. Teď se ale stalo něco zvláštního. Kniha začínala sexuální scénou, která byla tak sugestivně napsaná, že Helena v sobě pocítila obrovský příval touhy. Ne tý běžný fyziologický potřeby, kterou vždy uspokojila během pár chvil, ale touhy paralyzující celé tělo.

Bylo to jasný. Potřebovala chlapa. Rozhlížela se kolem, co by ho mohlo nahradit, ale nic se jí nezdálo úplně vhodné. Vzala tedy zavděk sprchou. Nastavila ji na „rain“ a doufala, že ji ostré jehličkové proudy vody osvobodí. Nestačilo to. Třásla se tak, že se bála, aby nedostala infarkt. Nikdo by ji tu nenašel! Třela o sebe hlavici sprchy tak náruživě, až si ji vrazila dovnitř. Byl to šok, ale o to větší vášeň. Konečně dostala, co potřebovala. Blaho.

Zavřela oči a okamžitě se jí pod víčky rozběhl soukromý krasohled. Z rudých obdélníků vystřelovaly zlaté ohňostroje. Počkala, až ustanou.

Pak měla strach, že si ublížila a bude muset zavolat záchranku. Jenže mobil měla na stole a s hadicí v sobě na něj nedosáhla. Naštěstí když trochu uvolnila pánevní svaly, vytáhla hlavici ven. Oddychla si. Jenom ji překvapilo, co je do sebe schopná pojmout.

Asi ve mně všechno povoluje, pomyslela si.

Detektivku pak přečetla během víkendu raději na lavičce v parku. Byla opravdu dobrá, jak slibovali.

V pondělí nastoupila do práce Andula. Veselá mladá holka s obrovskými prsy a rudou pusou, vypadala trochu jako ta nafukovací. Chlapi se z ní mohli zbláznit.

Helena překvapila samu sebe. Andula jí totiž nebyla protivná. Asi proto, že se nepodobala nikomu odtamtud, s tím měla Helena největší problém. Jakmile jí někdo připomínal vězení, vyhýbala se mu. Andula byla příjemně jednoduchá, s ničím si nedělala hlavu. Všechno řekla na rovinu, to Heleně vyhovovalo. Vlastně až díky ní si uvědomila, že je pro muže určitě mnohem příjemnější žít s tímhle typem žen než s těmi, které přemýšlí zbytečně moc. Andula si Helenu taky oblíbila. Ostatní ženy na ni žárlily, měla všechno, co ony ne, jen Heleně to bylo jedno.

Hned první týden se Andula vyspala v pošťáckém autě s řidičem, hodinu ji nemohl nikdo najít, Helena zalhala, že jí bylo zle. Nechtěla, aby ji vyhodili, nechtěla o ni přijít. Dostala za to pusu na tvář. Andula prý věděla, že ji hledají, ale nechtěla řidiče pustit, dokud jí to taky neudělá.

„Jak si to ty chlapi představujou? Že šukání znamená, že se udělaj akorát voni?!“

Další víkend si Helena přinesla domů nařezané dřevotřískové desky z Bauhausu, rozhodla se, že obloží vanu. Aby už nebyly vidět trubky okolo, nedalo se kolem nich ani pořádně vytřít. Desky přivezla domů taxíkem a do čtvrtého patra je natahala postupně. Byly dost těžké. Jenže ona už má v rukou síly dost, jen se to špatně nosí. U popelnic stál v květináči zubožený fíkus benjamin, mívala jich doma spoustu. O tohohle mrzáčka se asi nikdo nestaral. Přitom toho k životu moc nepotřebuje. Když vynosila všechny desky, vrátila se pro něj.

Samozřejmě že to neuměla. Obložit vanu není jen tak. Helena si usmyslela, že to udělá jen naoko. Zapasuje desky mezi horní okraj vany a podlahu. Pečlivě to vyměřila krejčovským metrem a teď skládala jednu desku vedle druhé. Bylo to pracnější, než si představovala. Někde vznikly mezi deskami dost velké spáry, ale to jí nevadilo. Dřevěný obklad zútulnil celý pokoj, a Helena se rozhodla, že bude ve zvelebování pokračovat.

Ostříhala fíkus až na samou podstatu, přesadila ho a koupila mu červený květináč. „Teď už je to na tobě,“ řekla mu.

V manipulaci s balíky už je zkušená, a pokud tahá krabice převázané provázkem, je to pro ni brnkačka. Helena si předsevzala, že nikdy nebude posílat balík bez špagátu, protože pak ho není za co chytit.

Lidi si neuvědomujou, jak moc se s tím jiný lidi nadřou. A zásilka se taky může poškodit, když někomu vyklouzne z ruky, což se děje poměrně často. Nejhorší jsou balíky nepravidelnýho tvaru, který se nedají pořádně zabalit, takže se cestou můžou poničit, a skončí v reklamaci. S tím je největší vopruz, musí se k tomu vyplnit několik papírů a celý to pak naťukat do počítače. Tohle nechce nikdo dělat, ale Helena je v tom dobrá a rychlá. Nedělá pravopisný chyby a umí psát všema deseti.

Zase vyplňuje jednu reklamaci. Nejdřív jí to nedojde, píše do počítače jméno adresáta, pak jí ruce poplašeně vzlétnou nad klávesnici, jako by pálila. Ota Vlk. Takhle se jmenuje její bývalý muž. Adresa je sice jiná, zásilka téměř určitě nepatří jemu, ale Helena od té doby nemá stání.

Nedaří se jí zahnat myšlenky na minulost. Užírá ji starost, jak žije její rodina teď. Bez ní. Možná se Ota znovu oženil, možná je už vdaná i Bára. Vždyť je jí pětadvacet. Její dcera.

Helena věřila, že se dá minulost pohřbít, a po celou dobu v kriminále se o to snažila. Chtěla začít znova. Úplně od nuly. Psychiatrička říkala, že někomu se to povede. Důležitá je kázeň. A přísnost k sobě samotné. Ale jsou i jiný cesty… na ty ale Helena nevěřila, nikdy by ji už nevzali zpět. Nemohla to po nich chtít.

Jenže ten oheň, co se v ní rozhořel, nešlo ničím uhasit. Usínala s práškem, ale stejně se celou noc budila. Po pár dnech věděla, že to nepřekoná. Toužila Báru vidět. Jenom se ujistit, že je v pořádku, a hned zase zmizet. Nadobro. Navždycky. Tohle by jí úplně stačilo.

Začala spřádat plán. Byl velmi jednoduchý. Pojede se tam podívat. Dům určitě neprodali, možná tam žijou všichni. Je velký, stará německá vila po Otových rodičích. Se zahradou. A s bazénem.

Helenu bolí na hrudi. Měla by si vzít prášek. Před tímhle ji lékařka varovala. Že před sebou neuteče. Jenže jak se od sebe oddělit? Musela by se zfetovat. Vždyť chce jen vidět dceru a zase jít!

Jede vlakem. Udělala si svačinu a pití. Nezvládla se nasnídat. Času měla dost, ale neposlouchala ji hlava ani žaludek. Nemohla do sebe nic vpravit. Taky nevěděla, co na sebe. Naštěstí si koupila letní šaty. Kdyby s ní nešla Andula, nekoupila by si nic. Anča jí vybrala lněné námořnické s proužkem, měla docela odhad.

„To víš, mám tři ségry, na hadry mě užije.“

A všechny jsou taky prsatý? chtěla se zeptat Helena, ale netroufla si. Přitom Anča by s odpovědí určitě problém neměla. Ale nechtěla se jí dostat úplně na kůži.

Od vlaku jde pěšky. Cesta je stejná, jako bývala kdysi. Chvíli musí městem, ale pak využije průchodu jednoho z domů, aby zahnula zkratkou do parku. Nebyla tady od doby, co ji odvezli policajti. Nejdřív do vyšetřovací vazby, po soudu na Pankrác.

Doteď si detailně pamatuje, co měla tenkrát na sobě. Ale nechce si to připomínat. Strávila v těch hadrech několik dní, zpocená, špinavá, bylo vedro jako dnes. Nikdo jí nedonesl nic na převlečení. Nebyl kdo. Otovi se podařilo během pár let manželství zlikvidovat všechny její přátele. Choval se k nim povýšeně a ironicky, přitom sám byl sračka májová, jak ho kdysi nazvala Helenina babička.

Ta si nikdy servítky nebrala. Život strávila na poli, sázela, okopávala, zalívala, sklízela… Helena ji nejčastěji viděla skloněnou. Nad záhonem, nad nádobím… ke konci života měla tak silnou skoliózu, že v předklonu i chodila. Helena netuší, z čeho pramenilo její sebevědomí, ale nenechala si nic líbit. Babička byla ukazatelem pravdy. Helena ji milovala, trávila u ní všechny prázdniny a volna. Chodila s ní na pole, i když na slunci dlouho nevydržela. Babička ji posílala do stínu, aby neměla úpal. Městský děti nejsou zvyklý na silný venkovský slunce.

Když babička umřela, přišla jí na pohřeb úplně celá vesnice. Starosta se rozbrečel a pak se strašně opil. Babičku si chtěl kdysi vzít, ale děda mu ji přebral. Helena na pohřbu nebyla, Ota nechtěl, aby tam jela. Bára měla tenkrát neštovice, řekl, že její místo je u dcery. Je přece matka. Helena se domluvila se sousedkou, která by pár hodin Báru pohlídala, ale nakonec stejně neodjela. Ota jí schoval boty. Všechny boty. V bačkorách se jet styděla.

Cesta kolem přehrady je příjemná, je tu stín, lavičky, nejezdí tu auta, jen kola. Helena se dívá na vodu, je průzračná, od pohledu ledová, ale pár lidí se přesto koupe. Helena se opře o zábradlí, které odděluje pěší cestu od přehrady, a pozoruje rodinu s dětmi, jak opatrně vstupujou do vody a děti radostně ječí. Rukama začnou cákat vodu na rodiče a oni jim to oplácí. Helena se nedokáže nezasmát, tahle situace je jí milá, občas sem taky chodili. Ale pak Ota nechal zrekonstruovat starý betonový bazén na zahradě a koupali se tam. Aspoň nemuseli mezi cizí lidi.

Na konci přehrady stoupá strmou stezkou do kopce, na jejímž vrcholu se mezi letitými stromy a keři schovává několik starých vil. Někdo dům nechal v původním stavu a opravuje jen to nejnutnější, jiní si vilu přestavěli na modernější a pohodlnější bydlení. Ke cti všech slouží, že domy stále mají své původní kouzlo, nikdo je nenatřel nažluto nebo nazeleno, aby je zesměšnil svým nevkusem.

Tohle místo je nejhezčí a nejdražší v celém městě. Helena měla tu čest, že sem pár let patřila. Čím víc se blíží k jejich domu, tím větší cítí paniku. Co vlastně chce udělat? Zazvonit? Nebo si myslí, že zrovna v tuhle chvíli vyjde Bára ven? Jak to, že o tom nepřemýšlela prakticky?! Jejich dům je poslední v řadě, za ním už je les. Není problém obejít plot až dozadu, kde se nachází zahrada, na kterou není z ulice vidět. Helena ví, kam jít, aby aspoň něco viděla. Pozemek je velký, ne jako bývají dnes, kdy si lidi postaví na plivátku palác.

Nejdřív se Helena musí konečně najíst. Sedne si na pařez a vyndá svačinu. Nemá vůbec hlad, ale nechce u plotu zkolabovat. Bůhví jak dlouho tam bude stát. Myslí si, že nespolkne víc než pár soust, nakonec však do sebe bez problémů vpraví skoro celý chleba. Kousat, kousat, kousat. Průprava z krimu se hodí. Málem se tomu ještě zasměje.

Mlázím se prodírá k tajnému místu. Je daleko zarostlejší než tenkrát. A taky zahrada pořádně obrostla. Není zanedbaná, jen je prostě jiná, než si ji Helena pamatuje. Cukne sebou. Slyší hlasy. Jen slabě, ale zřetelně. Slyší Otu.

Je to pro ni šok, jaký si nedovedla představit. Neviděli se ani u soudu, byl tenkrát dlouho v nemocnici. Naposledy ho viděla v kuchyni. Bylo deset večer a jí se chtělo hrozně spát. Vyčítal jí, že je pořád unavená.

K plotu se přišourá starý retrívr. Beli! Tohle ji nenapadlo ani náhodou. Že by Belina ještě žila. Neštěká, ale to neštěkala nikdy. Dívá se na Helenu a ona na ni. Helena se sveze na kolena, prostrkuje ruku plotem.

„Beli, pamatuješ si na mě?“

Pes nereaguje, možná už neslyší, napadne Helenu. Hrozně by si ji chtěla pohladit, sáhnout si na ni. Jenže Belina blíž nejde. Helena vytáhne z kabelky zbytek svačiny a prostrčí ruku i s chlebem dovnitř. Belina přijde blíž a jídlo jen očuchá. Je zvyklá na lepší, ani si nekousne. Ale Helena ji chytne za srst a přitáhne si ji k sobě. Přes plot se s ní mazlí, jenže psovi se to nelíbí.

„Co jí to děláš?!“ ozve se dětský hlas.

Helena zvedne hlavu, pustí Belinu, ta vytuší šanci a odplíží se pryč.

Za plotem stojí asi čtyřletá blonďatá holčička. Tak Ota má další dceru! Proč by nemohl mít? Padesátka je dnes pro muže druhá startovní čára.

„Tys ji chtěla otrávit?“ Holčička si všimne chleba v Helenině ruce.

„Ne. Myslela jsem, že má hlad. Jak tě to napadlo?“

„Belina už jednou byla otrávená. Někdo nám k brance nasypal jed.“

„To je hrozný. Ale já žádnej jed nesypu. Mám zvířata ráda. Chtěla jsem si ji jen pohladit.“

Holčička kývne, tomu rozumí.

„Kačenko!“ ozve se ze zahrady.

Dívka se po hlase otočí. „To je máma,“ řekne.

Helena ví, že by se měla okamžitě sebrat a utéct, ale zvědavost jí sváže nohy. Nemůže se ani hnout. Nechápe, proč se takhle týrá. Chtěla přece vidět svou dceru, ne Otovu novou ženu!

Mezi keři se objeví Bára.

Samozřejmě že ji Helena hned pozná a Bára zase ji. Tři vteřiny na sebe zůstanou zírat. Je to nekonečně dlouhá doba, v níž se jí splní sen. Vidí svou dceru, zdravou, opálenou, krásnou, a dokonce viděla i svoji vnučku! Kdyby teď umřela, nic se nestane. Možná Andula si na ni vzpomene, až bude sama tahat metrákový balík, který vždycky nesly spolu. Helena by nejradši zastavila čas a jenom se na Báru dívala.

„Co tady děláš?! Okamžitě vypadni! Jak sis mohla dovolit sem přilízt?!“ Bára křičí jak pominutá, ani v nejmenším nesdílí Helenino rozpoložení.

Dívenka kouká z matky na Helenu, neví, co si o tom myslet. Křik přiláká Martina, Bářina muže, který vidí, jak se Helena pokouší dostat ze křoví, v němž ji uvěznily husté větve.

„Co se děje? Kdo to je?“ ptá se logicky Martin.

„Moje matka.“

„Ty máš matku?“

„Nemám!“

To je poslední hřebík do rakve, do které si Helena dobrovolně lehla. Prodírá se křovím, ztratí botu, v posledním okamžiku uvidí i Otu, který přichází k plotu taky, téměř se nezměnil, jen zešedivěl a lehce napadá na pravou nohu, má hůlku. Možná je po operaci kolene, napadne ji. Vždycky s ním měl problém. Jejich oči se na setinu vteřiny potkají, ale na víc není čas.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vířivka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.