Vítězslav Jareš

Zavěšená pizza

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vítězslav Jareš, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8767-3 (epub)

ISBN 978-80-243-8768-0 (mobi)

Fata viam invenient – osud si najde cestu.

Publius Vergilius Maro

1. část

JAK MUŽI TÁPOU

RADOSTNÁ NOVINA

Jak je Petře tobě

když přítelkyně tvá

najednou čeká robě?

Petr ji takto vyvedenou ze svého sebejistého nadhledu ještě nikdy neviděl. Rozrušená Lucie ho držela za ruce a pevně mu je tiskla, až to bolelo. Její obličej zářil, splašeně pomrkávala, dokonce k němu spěchala tak, že do svého vyšperkovaného a antisepticky čistého bytu vlétla, aniž by se zula. Což do té doby bylo naprosto neslýchané.

„Musím ti něco říct,“ vyslovila nadšeně a zmáčkla mu ruce ještě víc.

„Auu,“ sykl, ale přitom se pousmál, aby dal najevo, že se nezlobí.

„Promiň,“ řekla a pustila ho. Zvedla ruce, zatřepala prsty a bláznivě se zasmála. „Péťo!“

Oslovení Péťo nesnášel, několikrát jí to řekl, ale ona si nedokázala pomoct.

„Péťo, já… my… my budeme mít dítě!“ vyslovila přeskakujícím hlasem.

Prásk! Polkl, aniž by měl co. Pootevřel ústa, v mozku mu informace řádila jako koule, která vyskočí z kulečníku, poskakuje na hospodském stole a bortí jednu sklenici za druhou. Pátravě ho pozorovala, visela mu na rtech v očekávání reakce. Nevydržel se na ni dívat, zmateně uhnul pohledem a jeho pozornost upoutaly stromy pod balkonem. Toho roku přispěchal nedočkavý podzim dříve než obvykle. Rád postával na balkoně a pozoroval vítr, jak sfoukává ze stromů barevné listí, které krouživým pohybem padalo k zemi. Ještě před pár minutami, než se přiřítila, stál na balkoně, pokuřoval balenou cigaretu a pozoroval, jak naproti tahá Hašan z malého omláceného fiatu, kterému říkal šváb, krabice do malé pizzerie. Tu za dva dny slavnostně otevíral. Petr se chtěl zaobírat novou pizzerií, co prý ještě nemá ani název, jenže před supernovinou nešlo utéct, zalézt, vymést ji z mysli, shrábnout na lopatku a šup do odpadu. Lucie bude mít dítě! Jeho Lucie!

„Péťo!?“ Zamžikal.

„Jsi na příjmu?“ otázala se.

Nechtěl. Musel. Zhluboka se nadechl. „Je to jistý?“

„Stopro!“

„Dítě… vždyť jsi o dítě nestála!“

Lucie mávla rukou. „Já vím, já vím. Když jsme se poznali, tak ne.“

Petr začal mluvit o překot. „Že prý požírají energii na život! A ty že chceš žít! Mít dobrou práci… cestovat! To jsou tvá slova!“

„To jóó. Ale… teď je to jiné! A ty máš děti rád, to jsem poznala! Třeba v tom parku… jak si tam hrály… jsi tam mohl oči nechat. Máš je rád, ne?“

Petr smutně přikývl.

Lucii se rozzářily oči. „Vidíš! Vím, že jsem o to nestála, ale když se to náhle stalo, tak… ve mně se něco prostě úplně změnilo! Já… my… budeme mít prostě dítě! Holčičku… určitě to bude holčička… cítím to tady!“ Položila si dlaň na levé ňadro. „Holčička!“

Přejel horečnatě dlaní po šedivém svetru. Prý holčičku! Svetr působil na dotek příjemně. Hebce. Dostal ho od ní k třicátým narozeninám. Lacoste. Vždy si potrpěla na značky. On ne, ale musel uznat, že se nosil dobře a líbil se mu. Lucie oplývala vkusem a měla ho přečteného. Značková Lucie. Od hlavy až k patě. I vevnitř. Stejně jako jeho otec s jejich příznačným příjmením Král. On se teď rozhodně necítil jako Král. Musíš trochu vypadat, tvrdila mu, když ho brala na ty jejich snobské večírky úspěšných finančních makléřů. Forexové obchody, či co. Každopádně v tom uměla chodit a neslo jí to. Takže zavedla obrendovaný život. Vem si tohle na sebe a tamto… ať se mi holky nesmějou, řekla tehdy a jeho ta věta tak pokousala, že bylo zapotřebí hodně lásky, aby rány vydezinfikovala. Protáhla ho butiky, oblékla si ho dle svého vytříbeného vkusu, aby ho mohla venčit mezi sobě rovnými forexáčkami, jak Petr říkal s trochou despektu, a platila při tom svou zlatou kartou. On si na tohle tím svým moderováním v rádiu a občasným brnkáním na kytaru vydělat nedokázal. Zařadil se mezi spotřebitelské propadáky. Nenakupoval blbosti a jeho peněženka nepatřila mezi ekonomické multiplikátory. Proč se tehdy vlastně vůbec snažil studovat tu ekonomku? Jasně. Otec. Svatopluk Král. Generál názorů. Spotřebitelský multimultiplikátor. Majitel velké realitky, kterou skromně pojmenoval po sobě. Královská realitní. Místo titulu si mohl dát na vizitku pan milionář. Pan za vodou.

„Péťo!?“

Už zase v myšlenkách prchal od palčivé přítomnosti. Ta působila jako skelná vata na těle. Podíval se na ni zničeně a připadalo mu, že jeho kolena zrosolovatěla, kůže zpuchřela a popraskala. Posadil se, jen to žuchlo a sklonil hlavu. Nemohl to vytěsnit, nejednalo se o sen. Dítě. Dýchal přerývavě a pozoroval své barevné módní ponožky. Samozřejmě dárek. Jeho by nikdy nenapadlo si něco takového koupit.

„Ty nemáš radost,“ ozvalo se nad ním nejistě a zklamaně. Podíval se na stěnu, která byla celá pokrytá starými partiturami, zažloutlými zpěvníky a originálními starými fotografiemi rockových kapel s ohnutými rohy a bílými prasklinami způsobenými nechtěným překládáním. Zíral na tu směs zašlé slávy, jako by v ní hledal pomoc a spásu. Ona o tom všem tvrdila, že smrdí hnilobou, on že voní historií. Musel několikrát polknout, než dokázal promluvit. Ale i ten hlas zněl nějak jinak. Vše se v něm bouřilo.

„Já… jasně jsi na začátku vztahu tvrdila, že nechceš děti… a takovou partnerku jsem hledal… která nechce děti. Říkalas to!“

Posadila se vedle něho. Jemně. Kultivovaně. Chlácholivě ho uchopila za dlaně a vytáhla jeden z těch svých dlouhých, velkorysých a mentorských pohledů.

„Věci se mění… my se měníme… názory se mění… vždyť ty si už jednou plánoval dítě, ne? S tou Romanou.“ Jméno bývalé partnerky vyslovila s mírným blýsknutím v oku a značným despektem.

Přikývl. „Jo.“

„Tak vidíš.“

„Jenže…,“ nadechl se odhodlaně, oči měl rozbředlé a přemáhal se, aby situaci zvládl. „Jenže…“

Ještě jednou se nadechl, aby si dodal odvahy, a spustil. Když domluvil, její oči ještě několik okamžiků setrvávaly v nadšeném pohledu na svět, než to pochopila. Náhle zpopelavěla.

„Cože si?“ zeptala se, i když už dobře věděla. Jenom podvědomě chtěla ten okamžik pravdy oddálit. Ošálit čas, ošálit situaci, vyzmizíkovat ji a karty rozdat znovu a jinak. Jenže to se nestalo. Fakta nešla přestavět. Už pochopila, proč hledal holku, která děti nechce. I když se otázala znovu, odpověď byla tatáž.

Petr mluvil rezignovaným hlasem a mechanicky zopakoval. „Šel jsem tehdy na vyšetření. Když Romana nemohla otěhotnět.“

Podíval se na ni prázdným pohledem. Pohled upřel na její břicho. V očích se neperlila výčitka. Jen smutek. Kousl se do rtu a dodal: „A zjistilo se, že děti mít nemůžu. Vůbec. Lékařsky potvrzené. Takže…“

Úsměv jí pohasl. Uhnula pohledem.

„Takže…,“ mechanicky zopakoval. „Takže… s kým to máš?“

POLÉVKOVÝ OSUD

Dvě porce crema di zucca

osudem se ti staly

Nezoufej, vždyť novou šanci ti daly

Filipa Koutná odložila štětec.

„Takhle se ti to líbí?“ zeptala se.

Ve svých šestnácti uměla moc pěkně malovat. Třiatřicetiletý Mirek, kamarády přezdívaný Hašan, přestal vybalovat nové světle zelené talíře z krabic. Mimoděk si zatahal za dredy, poté si sundal červená sluchátka.

„Cože?“

„Jestli je to takhle v pohodě,“ otázala se znovu a pokynula mu, aby se podíval na její dílo.

Přiblížil se a zkoumavě se zaměřil na dřevěný kulatý vývěsní štít s vyobrazením pizzy v jejím specifickém komiksovém stylu. Uznale přikývl. „Sestřenko, klobouk dolů. Opravdu umíš.“

„Dík,“ řekla potěšeně.

Už vyzdobila zdi nové malé pizzerie obrázky. Na budoucí strávníky ze zdi bude dohlížet tlustý pán s otevřenou obrovskou pusou, který se láduje špagetami, štíhlá spolustolovnice s upjatým výrazem třímá v ruce sklenici s vínem, nad nimi letí balon, ale místo balonu je pizza, pes vyje na měsíc z pizzy, rytíř s pizzou místo štítu a vařečkou místo meče a další obrázky.

Hašan se naklonil nad bar a vytáhl ze zásuvky ubaleného jointa.

„Na oslavu,“ řekl a labužnicky si připálil. Slastně zhluboka natáhl a nabídl špeka Filipě. Ta zavrtěla hlavou. Hašan pokrčil rameny a chvilku si ji přeměřoval.

Oblékala se do černého ve stylu gotik. Černé korále, černé nehty, černé stíny, na prsou obrácený dřevěný kříž na nějakém koženém řemínku s uzlíky, černé boty s vysokými podrážkami a na sobě hábit, který připomínal nějakou středověkou sutanu. Tu si sama ušila. Originální. I ty uzly byly každý jiný, našla si na netu jakýsi skautský manuál. Nosila černé dlouhé sukně. Jednak to patřilo ke stylu a hlavně chtěla zakrýt své silnější nohy. Nenáviděla svá lýtka! Jsou jak sloupy, zoufala si a máma jí odpovídala, že je má bohužel po ní. Obě jsme narozené ve znamení berana, asi to má nějakou souvislost, tvrdila jí, když přistihla dceru, jak si je zoufale prohlíží v zrcadle. Filipa se snažila hubnout, ale v oblasti lýtek se to prostě nějak nedařilo. Každý týden si je přeměřovala krejčovským metrem a výsledky zapisovala do zápisníčku. Často, aby ošálila sama sebe, utáhla metr jako škrtidlo. Takže sukně nosila za každého počasí i v třeskuté zimě. Touha zakrýt své tvary byla silnější než sebevětší mrazy.

Hašan se zadíval na stoh prázdných krabic na pizzy.

„Ty pizzy… měly by být něčím zvláštní.“

„Hlavně musí být dobrý. Když budeš dělat takový jako v Grossetu, máš vyhráno.“

Hašan pracoval v kuchyni pizzerie skoro tři roky a vše se tam naučil. Spokojeně tam vařil, ale jednoho dne se pohádal s vrchním panem Brzlíkem, co měl strašně hubené nohy, o rozdělování dýšek. Pan Brzlík naboural zavedený řád a dosavadní způsob rozdělování. Uzurpoval pro sebe radikálně větší díl. Většina personálu sklonila hlavu a poddala se, ale Hašan se odmítl podvolit. Šetřil si na dlouhou cestu po Jižní Americe, neustále se díval na cestopisy z Kolumbie, Bolívie a Peru a teď by měl o to přijít kvůli nějakému tenkonohém Brzlíkovi? Když se hašteřili v kuchyni, Hašan svou nespokojenost výmluvně vyjádřil dobře mířeným direktem na solar plexus. Následkem toho se stalo několik věcí. Jednak se vrchní Brzlík po ráně zlomil v pase a vyzvracel se do dvou porcí Crema di zucca a jedné porce Filetto di orata e salsa beurre blanc přichystaných pro hosty. Ten den Hašan nedostal žádné dýško. A ještě k tomu dostal okamžitou výpověď. Hašan se nakonec převlékl, sundal ze stěny plakát filmu Trainspotting, nasadil si sluchátka a pustil si Born slippy od Underworld a vyrazil pryč z pizzerie.

Když tak náhle skončil v práci, chvíli se v tom plácal ruku v ruce s mírnou depresí. Ještě že měl zásobičku kvalitní trávy. Chodil po klubech a uspořené peníze se rozplývaly v oblacích trávového kouře stejně jako sen o daleké cestě. Vytvořil vlastní směs z materiálů od několika dealerů a nazval ji Azteca Maya. Z podkouřené letargie ho vytáhla právě sestřenka Filipa. Oznámila mu, že naproti domu číslo třináct, kde bydlí, lze pronajmout prostory po zkrachovalé restauraci. Hašan se s majitelem nemovitosti dohodl, vyházel starý hospodský nábytek a nový vyrobil sám z dřevěných palet.

„Je to tady takový punkový,“ komentovala Filipa, když to viděla poprvé, a musela zvýšit hlas, aby překřičela naplno puštěné reggae.

„Alternativně undergroundový,“ souhlasil Hašan a pyšně se rozhlédl kolem. Poté se dohodli, že Filipa bude mít na starosti grafickou výzdobu, protože měla talent a malovala originální komiksy.

Hašan opět přemítavě potáhl, vyfoukl kouř vzhůru a pohled zamířil na trámy u stropu. „Co ten tvůj spolužák, vezme tady práci?“

„Vikul? No jasně, Viktor se celej tetelí.“

„Prima. Proč mu vlastně říkáte Vikul?“

„Poznáš sám.“

Hašan pokrčil rameny a dál nahlas přemítal. „Můj první zaměstnanec. Jenže… jenže jenom zaměstnanec a dobrá pizza jaksi nestačí. Dneska bez marketingu a něčeho originálního člověk prostě nezaujme.“

„Máš na mysli něco konkrétního?“

„Musí to být něco… něco… no vlastně nevím co. Jenom vím, že něco. Ale co?“ Zadumaně pozoroval žhavý konec a najednou se poťouchle usmál. „Možná přidat speciální kořeníčko. Pizza se bude jmenovat Zelený úlet.“

Filipa obrátila oči v sloup. Ty jsi taky zelený úlet, pomyslela si. Ukázala na dřevěné prkno s opálenými okraji.

„Co tam mám napsat? Už víš, jak se to tady bude jmenovat?“

Zaskočeně zavrtěl hlavou.

„Za pár dní otevíráš a pořád to nemá jméno?“

Znovu natáhl a podíval se na jointa. „Snad dostanu inspiraci.“

Inspirace se nakonec dostavila, a to ve chvíli, kdy na štaflích zavěšoval dřevěný kulatý vývěsní štít s vyobrazenou pizzou na řetěz, který připevnil ke kovovému vinglu. Ještě stál na štaflích, když vítr rozhoupal poutač.

„Zavěšená pizza!“ zvolal.

„Cože?“ zeptala se Filipa, která stála u štaflí a držela mu nářadí.

„Bude se to tady jmenovat Zavěšená pizza!“

Filipa pokrčila rameny. „Proč ne. Vlastně jo… to sedí,“ řekla a pozorovala houpající se vývěsku. „Snad si to přišrouboval dobře. Aby to neodlítlo a někoho to ještě nepřizabilo.“

„Žádný strachy. I auťák si opravuju.“

Filipa se zadívala na ten žalostný zprohýbaný vrak, co utržil bezpočet šrámů, a ušklíbla se. „Švába? To je právě vidět.“

Naproti u domu číslo třináct se otevřely dveře a zjevil se v nich Petr obtěžkaný taškami a kytarou.

Hašan mu zamával šroubovákem. „Nazdar, Petře. Člověče, snad se z třináctky nestěhuješ?“ řekl s úsměvem a očekával nějakou ironickou odpověď. Jenže žádná nepřišla a Hašanovi úsměv postupně pohasl.

Do ulice vjel starý kabriolet a s hlasitým zatroubením zastavil před Petrem. Za volantem se poškleboval Cimbi.

„Cimbi, to musíš dělat takový virvál?“ zavrtěl Petr hlavou a kamarád spiklenecky mrkl.

„Jsem zastánce, když odněkud vymáznout, tak s pěknou parádou, no ne?“

„Z rozchodu máš estrádu?“ povzdechl si Petr, otevřel kufr kabrioletu a začal tam skládat svou bagáž. Když skončil, usmál se na Hašana. „Já v třináctce končím. Ať ti ta pizzerie šlape. Až budu mít svůj novej bejvák… někde… pošleš mi tam pizzu. Uděláš mi tím radost.“

Hašan mezitím ještě zkontroloval šrouby a začal slézat ze štaflí. „Jasně. Pošlu. Udělám ti radost.“ Na poslední příčce se zastavil. Obrátil se na Filipu a ťukl si šroubovákem do čela. „Už to mám!“

Filipa se tvářila nechápavě. „Co jako?“

Hašan neodpověděl a zamířil šroubovák na Petra.

„Díky, Peťo!“

Ten se jen ušklíbl. „Zase Péťa,“ zavrčel nevrle, ale to už nadšený Hašan přemýšlel o svém nápadu. Zavěšená pizza… vzpomněl si také na kavárnu U Zavěšeného kafe a její koncept a byl doma. Princip trochu pozmění. A už dokonce věděl jak.

Petr se musel vrátit pro další krabice s oblečením. „Stejně to ještě není všechno. Až když se člověk stěhuje, vidí, kolika blbostma se zahltil.“

„Co teď?“ zeptal se Cimbi, když nastartoval. „Nechceš zavolat fotříkovi? By ti mohl dát jeden z těch svejch bytů. Královská realitní! Pane jo. Oslíčku, otřes se.“

Petr se zamračil. „Tomu nikdy. By se tetelil radostí, že měl pravdu.“

„V čem?“

„Má takovou teorii, co je v životě nejdůležitější.“

„Co jako?“

„Opravdu, ale opravdu,“ parodoval Petr svého otce.

Poté zvážněl. „Pár nocí můžu přespat u bratránka.“

„Rozmysli si to a skoč za ním. Je to přece tvůj otec, ne? Pan Král.“

Cimbi zařadil a vyrazili.

PAN KRÁL

Tvůj otec jako sám pan král vládne

Ty se bouříš, to ho zlobí,

ale on si myslí, že i tebe zvládne!

Petr seděl v pohodlné sedačce v luxusní kanceláři svého otce a přejížděl rukama po kůži. Musela stát balík, pomyslel si a zahleděl se na fotografii na zdi, kde jeho otec Svatopluk Král pózoval na své nové jachtě. Ještě žezlo, pomyslel si Petr a ušklíbl se.

„Co se šklebíš?“ zeptal se ho otec a ukázal na obložený talíř, který mu asistentka Elmíra každé ráno připravovala z italských pochutin, nakoupených v prodejně Vinefood na Smíchově. Občas svému šéfovi snídani zpestřila i rychlým sexem. Je to blahodárný, roztáhnou se mi cévy a líp se mi podniká, chválil inženýr Král aktivitu své asistentky a průběžně jí zvyšoval odměny.

„Nešklebím,“ odpověděl Petr s kruhy pod očima. Předešlou noc prakticky nespal a Cimbiho utěšování v podobě chytrých keců, že ženským se nedá věřit, má je jen využívat a že to měl čekat, mu také nepomohlo.

„Jak se má máma?“ zeptal se pan Král, ale dalo se hned poznat, že ho to ve skutečnosti vůbec nezajímá.

„Jde to. Co má ségra?“

Pan Král okamžitě roztál a pyšně vypjal hruď. „Agáta se má dobře. O to se starám.“

„Je mi to jasný…“

„Vezmi si,“ pobídl ho otec a posunul k němu talíř.

Petr zavrtěl hlavou. Jídlo bylo to poslední, na co právě myslel.

„Umělec je vždycky hladovej, ne?“ řekl otec přezíravě.

„Tati!“

„Neříkal jsem ti, že si nakonec najde někoho, kdo bude umět vydělat prachy?“

„Ale já vůbec nevím, jestli pan dotyčný má prachy!“

Inženýr Král jeho námitku vůbec nevzal v potaz. „Měl jsem pravdu, ne? Kdy už pochopíš, co je v životě opravdu, ale opravdu nejdůležitější?“ Inženýr Král promnul palec s ukazovákem a naznačil šustot peněz. „Pak teprve můžeš mít extra život! Opravdu!“ dodal inženýr Král přesvědčeně.

Petr se zatvářil vzpurně a inženýr Král si labužnicky vychutnal olivu.

„Snad tisíckrát jsem ti říkal, ať jdeš dělat ke mně… vydělal bys spoustu peněz. Ale to milostpán ne… prý svou cestou…,“ inženýr Král rozhodil rukama. „A najednou jsi tady, že nemáš kde bydlet… že si přítelkyně našla partnera, co ji dokáže uživit… ta je alespoň rozumná.“

„Tati!“ Petr se naštvaně zvedl a zamířil ke dveřím.

„Když půjdeš dělat ke mně… byt na Jiřáku je tvůj!“ volal za ním otec.

Petr se otočil. „Když, když…,“ vyslovil pohrdavě a poté urychleně opustil kancelář a bouchl s dveřmi.

Na chodbě se potkal s Danem, otcem Filipy. Bydleli také v domě číslo třináct naproti pizzerii, odkud se odstěhoval. Právě Petr Danovi místo u svého otce dohodil. Dan vkládal nový barel s vodou do automatu a kapku s tím zápasil.

„Ahoj. Byls za tátou?“ Petr přisvědčil.

„Jakou má náladu?“

„Jako vždycky.“

„Ach jo. Byls tu kvůli bytu?“

„Jak to víš?“ zeptal se Petr překvapeně.

„Slyšel jsem to od Filipy. To víš, klepy. Je mi to líto.“

„Se to šíří rychle.“

„Znáš to.“

„Co ty? Už jsi si tady vydělal na extra život?“ zeptal se pichlavě.

Dan se ironicky ušklíbl. „Si piš.“

„A víš, co je v životě opravdu nejdůležitější? Opravdu, ale opravdu.“

Dan se ušklíbl. „To víš, že jo.“

„No tak to je prima. Jsi tady správně. Se měj. Zas někdy.“

Dan si natočil vodu a pozoroval Petra, dokud nezmizel ve dveřích.

BLONĎATÁ BLONDÝNKA

Na internetu na blondýnky

Cimbi líčí

svým chováním ale všechno zničí

Cimbi, vlastním jménem René Cimbálek, se zkoumavě pozoroval v popraskaném zrcadle na toaletách kavárny jménem Kafe a knihomol. Tu si záměrně vybral proto, aby vzbudil dojem, že je sečtělý inteligent. A proč o sobě chtěl vytvářet tento falešný dojem? Protože si zde dával schůzky s dívkami z internetových seznamek. Zejména z těch, co jsou zdarma jako Štěstí či Známost. Vykřikoval, že přece nebude platit za Edarling, no ne?

Než začal nahánět dívky na netu, nutno dodat, že dosud neúspěšně, pilně nastudoval příručky ze života jako Jdi a vem si to, Ty jsi jedinej na světě! Ulov, co chceš! Takto vybaven teoretickými znalostmi se vrhl do víru seznamování a právě na záchodcích prováděl poslední motivační přípravu. Natočil se z profilu, chvíli se obdivoval, spokojeně přikývl, prohrábl si zlehka umaštěné vlasy a myslel na tu blondýnku, co se mu sama oddaně naservíruje. Tomu se říká příkladný nezničitelný optimismus a nulová sebereflexe. V duchu si mlsně vybavil fotografie dívky. Při poslední návštěvě Petra u něho doma kamarád konsternovaně zíral na podobizny v rámečcích Cimbiho s onou blondýnkou.

Cimbi mu vysvětlil: „Fišing má svoje jasná pravidla, vole! Když nějakou chceš, musíš to vyslat do vesmíru a vizualizovat si to.“

Cimbi, dbalý těchto nově nabytých pouček, se po počátečních neúspěších rozhodl, že příprava musí být detailní a důkladná. V období zvaném poučení z krizového vývoje vytvořil fotomontáže ze svých fotografií a fotografií stažených ze seznamky. Cimbi a blondýnka na Sněžce. Cimbi a blondýnka v restauraci, Cimbi a blondýnka u moře.

„Ty jsi byl u moře?“ zastavil se Petr nevěřícně u poslední fotografie.

Cimbi vzal rámeček do ruky, pohladil ho a dal blondýnce pusu. „Jsem ti říkal, že si to musíš vizualizovat.“ U poslední fotografie si musel stáhnout ještě obrázek moře, protože sám u něho nikdy nebyl.

„No není pěkná?“ završil Cimbi debatu a Petr zůstal nechápavě zírat s otevřenou pusou na to, jak Cimbi vrací fotku v rámečku zpět na místo na skříňce, ještě ji ukazováčkem srovnává a okouzleně se na ni dívá s hlavou nachýlenou na stranu.

„Jsme krásný pár, no ne?“

Poslední slova vyslovil skoro nábožně. Nebylo sporu, že ona opravdu krásná byla. Dvacet sedm let, pracovala jako copywriterka v nějaké online agentuře a vypadala vážně cool. Slovo cool se zrovna včera večer Cimbi pečlivě učil vyslovovat, aby to vážně znělo cool. Nahrával si svou výslovnost a piloval do té doby, dokud nedošel k přesvědčení, že by se od něho mohli učit i hollywoodští herci. Rád prokládal svou mluvu několika anglickými slovíčky, aby byl in a oddálil podezření, že anglicky vůbec, ale vůbec neumí. Podezření se zakládalo na skutkové podstatě. Když se k němu v centru Prahy začal nebezpečně přibližovat nějaký turista s mapou v ruce a milým úsměvem, nasadil nasupený výraz, aby ho odradil, a když ani toto varování nezabralo, vynadal mu, že se má naučit česky, když míní otravovat v Čechách. Samozřejmě mu vynadal opět česky.

Mrkl na sebe do zrcadla a ukázal ukazováčkem: „Redy na fišing!“

Přiblížil odulou a začervenalou tvář ještě blíž k zrcadlu. Zlí kritici by mohli nactiutrhačně říct, že má dvacet kilo nadváhu, ale co to v dnešní době je? Chlap má mít trochu bříško. Znamení blahobytu, no ne? Prachy, dámy, prachy. Cimbi měl břicho, ale rozhodně ne prachy. Trhl sebou, když se z kabinky ozvalo spláchnutí, ale dál se věnoval svému zevnějšku. Cítil se správně nažhaven, tepovka na správné míře, adrenalin ve správné hladině. Kdyby měl trenéra, povzbudivě by si plácli. Takhle v duchu povyskočil a plácl si do zrcadla sám se sebou.

Otevřely se dveře toalety a vedle Cimbiho se postavil rezavý mladík v tvídovém saku, s uměleckými brýlemi, šálou a náramkem z kůže s malým cínovým fotoaparátem. Zjev umělce. Nýmand, napadlo Cimbiho škodolibě a přezíravě si ho přeměřil. A ještě k tomu zrzavej.

Zrzek si ho nevšímal a zamířil pryč. Na druhou stranu, to sako není špatný, pomyslel si Cimbi a už se v něčem podobném zálibně viděl. I ta šála…

Blondýnka vplula dovnitř a způsobila, že se většina mužských hlav natočila jejím směrem jako střelky k severu. Cimbi natěšeně poposedl. Je opravdu úžasná! Fotky nelhaly! Blondýnka přejela kavárnu zkoumavým pohledem zleva doprava, což vyvolalo u mnoha snivé představy, že hledá právě je. Jenže nikoho nenašla, zatvářila se zmateně a místnost pohladila pohledem zprava doleva a opět Cimbiho nevšímavě přehlédla. Ten nesměle zvedl dva prsty jako ve škole. Nutno podotknout, že ve škole ruku moc nezvedal, neb vědomostmi nehýřil. Všeho s mírou, tvrdil o učení a čtyřka pro něho znamenala vítězství. Blondýnka zaregistrovala třepotající se prstíky, zarazila se, poté se nejistě vydala směrem k Cimbimu, prošla okolo zrzka, který študoval její zadnici, a zastavila se u Cimbiho stolu.

„Pan Cimbálek? René Cimbálek?“ ujišťovala se nevěřícně a trochu zoufale si ho prohlížela.

„Říkej mi Cimbi,“ řekl a podal jí ruku. Zapomněl se při tom postavit a nabídnout jí židli.

Blondýnka, uvyklá na častou mužskou negalantnost, si poradila a posadila se. „Hm, pane Cimbálku…“

„Už jsem řekl, můžeš mi říkat Cimbi. Ty jsi Karolína, že ano?“

„Ano, pane Cimbi, to jsem.“

„Jsi vážně číča. Jsem rád, že budu mít přítelkyni jako ty. Prozraď mi. Jsi blondýnka, nebo blonďatá blondýnka? Víš, jak to myslím. V dnešní době přelivů…“

„Jenom jsem se chtěla ujistit… ty vaše fotky… byly aktuální?“

„Jako moje? Jasnačka.“

„V tom případě… vy asi umíte s Photoshopem, že?“

„Že váháš! Kámošky po mně chtějí, abych jim upravil fotky. Je přejedu nějakým filtrem, vyfouknu naducaný tvářičky… v tom jsem mistr,“ řekl a spiklenecky mrkl.

„Jsem si všimla.“

„Vypadají úplně jinak. Bys nevěřila.“

„I věřila, pane Cimbi.“ Blondýnka se začala rozhlížet, jako by hledala záchranu, ale ta odnikud nepřicházela.

„Jsem rád, že jsem tě konečně poznal. Co si dáš? Kafe a nealko platím, alko, případně jídlo je v tvojí režii.“

„A… aha. Jistě.“

„Budeš jíst? Já si tady vždycky dávám ten burger knihomolů. Je dvojitej.“

Chvilku váhala s odpovědí a povzdychla si. „Fata viam invenient,“ konstatovala s jemným úsměvem.

„Co to, kruciš, je?“

„Osud si svou cestu najde. Vergilius.“

„Vergilius? Za koho hraje? Juventus Turín?“

Povzdechla si a mile se usmála. „Ale vy se tím mým nestanete.“ Zvedla se.

„Dámy jsou támhle vzádu.“

„Obávám se, že došlo k nedorozumění. Přeji vám, pane Cimbi, abyste našel tu pravou.“

„Počkej, ty už jdeš? Aspoň kafe, ne? Jsem říkal, že kafe a nealko platím, tak co blbneš? Případně předkrmy. Do sedmdesáti korun. Ten nakládanej hermelínek… jen se táhne!“

„Vstávat nemusíte.“

Upřímně… to Cimbiho tak jako tak nenapadlo a jen nevěřícně zíral na pohupující se zadeček ve světle modrých džínách, který se mu navždy vzdaloval.

„Vždyť jsem si tě vizualizoval!“ řekl skoro plačtivě.

Blondýnka došla ke dveřím a část mužů ji vyprovázela svým toužebným pohledem a část se škodolibě dívala na nebohého Cimbiho, jehož nabídka táhnoucího se hermelínku nebyla vyslyšena. Zrzek patřil do první skupiny. Náhle a rázně se zvedl a statečně se vydal chvatnými kroky za blondýnkou. Ohlédl se přes rameno a zkontroloval tašku, jejíž popruh měl přehozený přes opěradlo židle, ale tento nával opatrnictví přetloukl pud lovce. Zadržel blondýnku, něco jí vyprávěl a přitom velmi gestikuloval. Blondýnka se tvářila trochu otráveně, rozpačitě, podívala se směrem ke stolu, kam zrzek ukazoval, zavrtěla hlavou, zrzek vytáhl vizitku, aby dodal svým argumentům váhu, blondýnka ji chvíli studovala a nakonec se vydala se zrzkem k jeho stolu. Mnohým chlapům se obličej zkřivil nepřejícím šklebem a v duchu si nadávali, že to nezkusili sami.

„Ten hajzl zrzavej,“ procedil Cimbi skrz sevřené zuby. Jak se mu to mohlo povést, dumal a vzápětí se vše objasnilo. Zrzek vytáhl z modré fotografické tašky fotoaparát, poté nasadil velký teleobjektiv a vysvětloval blondýnce, z jakých úhlů by ji fotil a do jakých časopisů ji může dostat. Zpočátku nedůvěřivá blondýnka pod tíhou zrzkových přesvědčovacích dovedností pomalu viditelně tála, za chvíli se usmívala a zrzek už mával na číšníka, aby jim přinesl jídelní lístek. Blondýnka si mezitím obdivně prohlížela velký teleobjektiv, zrzek jí vysvětloval některé skvělé funkce svého profesionálního fotoaparátu a blondýnka se dostala do fáze, které někteří muži říkají, že je na loženku.

„Hajzl, hajzl!“ neodpustil si Cimbi, ale štěkání nadávek mu nebylo nic platné. Musí nastat poučení z krizového vývoje s pořadovým číslem dvě. Chvíli dumal, potom ho konečně něco napadlo a tvář se mu roztáhla do úsměvu. Však on to nevzdá! Ženský, třeste se!

Cimbi zamířil z kavárny rovnou do fotoprodejny, ale předtím ještě stihl sníst dva hamburgery knihomol, aby zajedl zklamání. Chvíli si v prázdném krámu prohlížel vystavené fotoaparáty a objektivy. Přikrčil se k vitríně, která fungovala jako bazar a kde se vystavovaly použité přístroje. Přistoupila k němu prodavačka s úzkým, bledým, anglosasky vyhublým obličejem s výraznými rty a krásnýma očima.

„Co si přejete?“ otázala se a tvářila se přívětivě.

„Nějakej foťák. A hlavně objektiv.“

„Jakej si přejete?“

Cimbi roztáhl dlaně před sebou a naznačil: „Velkej!“

ROZCHOD Z DONUCENÍ OKOLNOSTMI

Proč máš Petře vlhkou líc?

Vždyť v kolonce láska je nic

Petr zádumčivě pozoroval malou díru na rukávu svého šedivého svetru Lacoste, prostrčil skrz ni brčko s červenými proužky a pohyboval s ním tam a zpět.

Seděl opuštěný v restauraci s názvem Res restaurace. Proč takové jméno? Spolumajitel tohoto pohostinství pořád nemohl přijít na to, jak restauraci pojmenovat. Od malička koktal. Neustále říkal: jak tu naši res restauraci poj pojmenujeme? A tak se to uchytilo.

Servírka Alena Koutná před něho postavila další Cuba Libre.

„Škoda, že už nebydlíš v našem domě,“ řekla s povzdechem, odšoupla židli, provinile se rozhlédla kolem, ale v hospodě klimbalo jen pár hostí, tak si unaveně sedla.

Měla ten svůj poslední dobou věčně nucený úsměv. Škodolibý osud jí totiž přidělil manžela Dana, který po příchodu z realitní kanceláře pana Krále místo u rodinného krbu trávil poslední dobou svůj volný čas na půdě domu číslo třináct. Tam do zblbnutí pařil gamesy a kouřil jednu cigaretu od druhé. V tyto okamžiky zanedbával nejen rodinné, ale jakékoliv povinnosti. Vypil každý den přesně litr červeného vína. Devět deci z láhve otevřené předchozího dne a deci z nově odšpuntované. Její manžel, co se proměnil v muže z půdy, co má rád zvětralé víno. No nezbláznily byste se z toho, holky, hořekovala na minulém setkání jejich klubu Sněhurek, kde měla pozici čestného hosta, protože byla vdaná a nesplňovala všechny regule.

Chvíli pozorovala Petrovo počínání: „Co si dělal?“ Petr se zarazil, v té chvíli si teprve uvědomil, co provádí. „Víš, dostal jsem ho od ní. K narozeninám. A zatrhnul jsem si ho o hřebík, když jsem se stěhoval… od ní,“ odpověděl Petr s útrpným povzdechem. „Ale i když má díru, tak…,“ řekl a svetr letmo pohladil.

Alena zvážněla a starostlivě si povzdechla. „Petře…“

„Mrzí mě, že jsme se rozešli.“

„Tady není co řešit. Ty okolnosti tě donutily. Na druhou stranu… pro jedno kvítí… znáš to.“

„Jenže já takový nejsem… znáš mě.“

„Znám.“ Starostlivě si prohlížela jeho mírně zanedbaný zjev. Ano, v jeho případě rozháraného umělce se to dalo tolerovat, ale Alena by osobně už zasáhla. „Stříhal ses vůbec od tý doby?“

Petr měl husté dlouhé černé vlnité vlasy, v nich pramínky šedivých vlasů, které by tam ještě před časem nikdo nenašel. Na první pohled by někdo mohl naznačit, že má melír, a nikdo by se nemohl divit, ale jednalo se o přirozené šediny. Ale na druhou stranu mu to opravdu seklo, musela uznat. Díky tomu vypadal trochu jako Albert Einstein s obarvenými vlasy načerno. Ještě ta džínová bekovka, smutné oči a zahloubaný pohled. Kdyby ho neznala jako kamaráda, pomyslela si Ála mlsně…

„A co tvá kytara?“

„Dělal jsem pár konkurzů, zatím nic. Ale snažím se. Taky teď dokončuji nějaký texty. Třeba se to někde chytne. Třeba.“

„Třeba.“

„Když budu mít trochu štěstí.“

„Budeš. Hele ho,“ řekla Alena zvýšeným hlasem a vzápětí Petrovi na rameno dopadla medvědí tlapa.

„Zdar, plačko, doufám, že už jsi z toho venku. A nebudeš kňourat,“ řekl Cimbi jako vždy ohleduplně, uveleboval se na židli a pokračoval jako kulomet. „To já bych slavil. Nabytou svobodu. By sis měl nechat vytesat nějakou tu sochu, jako maj v New Yorku… když si svobodnej… Péťo.“

„Když myslíš,“ pokrčil rameny Petr. „A neříkej mi tak.“ Po Cimbiho tváři přelétl pohoršený výraz. „Sakra… tady někdo seděl, ne?“ řekl podrážděně. „Nesnáším, když je po někom židle ještě teplá,“ dodal nelibě.

„Houby… dřepím tady jenom já, Ála a pan brčko.“

Cimbi ztuhl, když zpozoroval brčko uvězněné v díře svetru, chvilku tupě zíral a vzápětí mu šibalsky zasvítily oči. „Brčko šustí svetr!“

Alena obrátila oči v sloup. „Musím na plac, nebo mě Havlíček roztrhne. Dáš si?“

„Pivčo.“

Alena se vzdálila a Cimbi se majetnicky rozhlédl a mrkl na dvě mladé studentky u nedalekého stolu. Spolehlivě je zaplašil. Odvrátily se od něho.

„Všichni mi říkají Brede,“ řekl směrem k nim, ale nereagovaly. Cimbi měl k Bradu Pittovi daleko. Vypadal spíš jako herec Pavel Liška.

„Však by mi ho vyžahaly, kdybych chtěl,“ řekl uraženě.

„To určitě.“

„Bys čuměl… hele, už jsi měl od tý doby nějakou ženskou?“

„Ne.“

„Se mi snad… proto jsi takovej prudimír. Hele, to chce nějakou kámošku. S bonusem.“

Petr zvedl oči v sloup, ale to Cimbiho neodradilo.

„Ber to jako přípravu. Trénink. Na vztah. Do vztahu musíš vjet rozjetej…“

„Rozjetej…,“ řekl zamyšleně Petr a dál si hrál s brčkem.

„Aha. A co vlastně ty?“

Cimbi si poposedl a hruď se mu nadmula a tvářil se jako Napoleon. „Znáš mě… jedna za druhou. Přestěhoval jsem se teď do takovýho ateliéru. Padaj mi tam v aťasu jak klasy při žních.“

„Tak to jo. Když jsme u toho… ty jsi nikdy neuvažoval o vztahu?“

„Já a vztah? Zbláznil ses?“ opovržlivě se ušklíbl, ale vzápětí se zarazil a jeho výraz nadřazeného alfa samce zmizel a dalo se říci, že se dokonce tváří normálně. Lidsky. Rysy se mu zjemnily, napětí kolem úst se vytratilo a v očích se zjevil takový sametový odlesk někoho, kdo v mysli připlul z líté zaoceánské bouře do konejšivého přístavu. Zavrtěl se, rozhlédl se kolem sebe, zda je nemůže nikdo slyšet, naklonil se k Petrovi blíž a mluvil o poznání tišeji. „Vlastně… jsme kámoši, klidně ti to přiznám. Nedávno se jedna zjevila. Žádná miss to není, to rozhodně ne, ale mně se líbí. Moc. Štíhlounká, rovný blond vlasy na mikádo, taková bledá, taková… dětská.“

„Jak se jmenuje?“

„To zatím nevím, potkal jsem ji v parku. Venčila svýho hafana. Kolem krku takovej zelenej šátek.“

„Ten hafan?“

„Ne, vole… ona. A dva culíky. Hafan je sice hnusnej jak noc, ale snad bych ho snesl. Utratit ho na tajňačku můžu vždycky, že jo. Miláčku, pejsek se nám někam zaběhl, to je hrůza!“ přehrával Cimbi smutek a vysloužil si další Petrovo zvednutí očí.

„Kamarádi jsou asi na příděl. A mě Bůh evidentně trestá.“

„Volala na něho Raf rafe,“ pokračoval Cimbi.

„Raf raf.“

„Jo. Raf raf. Vocmrndával jsem se kapku kolem nich v parku. Koukla na mě a usmála se. Líbil jsem se jí, to je jasný. Ostatně komu ne. Jenže já debil… zůstal jsem jak opařenej. Ani jsem nerafnul. Takže příště… snad příště…“ Cimbi měl ten tumpachový, zasněný výraz, který má chlap, když se doopravdy zakouká.

„Když tam venčí psa, tak tam asi nebude naposledy,“ řekl Petr povzbudivě.

„Přesně tak. Třeba se tam potkáme,“ řekl Cimbi a visel na Petrových rtech, aby z nich přišlo ujištění.

„Jasně.“

Cimbi si oddychl a náhle získal zpět ten svůj furiantský pohled na svět. „A učiním ji šťastnou. Ani neví, co ji čeká za štěstíčko. Ta se má. Potkat mě. To musí být paráda.“

„Tak to určitě,“ řekl Petr a zavrtěl pobaveně hlavou.

Do hospody vešel vyhublý mladík s poďobanými tvářemi, zsinalou pokožkou a vypoulenýma očima. Vyjeveně jimi koulel ze strany na stranu, tak trochu jako Hurvínek. Vypadal nezdravě, ale usmíval se a tvářil se velmi spokojeně. Na jedné dlani měl nataženou pletenou prstovou rukavici s ustřihnutými konečky, na holých bříškách prstů držel krabici s pizzou a bavil se tím, že s ní balancoval a vyrovnával rovnováhu. Rozhlédl se kolem sebe, zaregistroval Alenu, ta na něho kývla a nenápadně bradou pokynula k Petrovi. Tvářila se starostlivě, bála se, že krabici neudrží, hlavně poté, co začal schody rozverně seskakovat po jedné noze. Naštěstí to neskončilo katastrofou, kotníky zůstaly celé a pizza na svém místě v krabici. Následně zamířil k Petrovi. Na zádech světle hnědé bundy, jejíž barva připomínala barvu pizzového těsta, měl emblém zavěšené pizzy. Nad vyobrazením se skvěl nápis ZAVESENAPIZZA.CZ. Rukávy měl pokryté vyšitými trojúhelníčky pizzy různých druhů, ale převažovala s houbičkami. Uši mu překrývala velká sluchátka, která si půjčil od Hašana, a muzika ho pěkně rozvibrovala. Při chůzi se pohyboval podivným způsobem, vlnil se mu trup a nejdřív vytrčil pravé rameno a následně ho zasunul zpět a vystřídalo ho levé, a takto jako medúza se blížil k Petrovi a Cimbimu, kteří zírali na to usměvavé zjevení kapku vystrašeně. Poďobaný mladík před ně na stůl položil krabici s logem Zavěšené pizzy, zakoulel očima a sluchátka si přesunul na krk. Ale jeho tělo tančit nepřestalo, pořád sebou škubalo a vystřeloval ramena dopředu a dozadu. „Hej, boys, já jsem Viktor. Říkejte mi Vikul. Kterej z vás je Petr?“

„To budu asi já.“

„Takže to je pro vás. Zavěšená pizza.“

Petr si s Cimbim vyměnil nechápavý pohled.

„Ale já si nic neobjednal,“ namítl Petr.

„To nikdo netvrdí. Někdo vám ji poslal.“

„Kdo?“

„Nesmím říct. Anonymita… anonymita je základ.“

Poďobaný chlapík vytáhl z kapsy štos vizitek, dvě oddělil, zbytek vrátil do kapsy a podal každému jednu.

„Jednoduchý jak facka. Chcete někomu udělat radost, zaplatíte někomu pizzu, my ji dotyčnému zavezeme. Většinou to je anonymně.“

„Aha, zajímavý,“ řekl Petr a ještě chvilku v sobě informace převaloval, aby je posléze zasunul do těch správných přihrádek informačního sdělení. „Takže mi někdo chtěl udělat radost a poslal mi pizzu.“

„Přesně tak.“

„A vy mi neřeknete, kdo to byl.“

„Přesně tak.“

Cimbi natáhl nosem vzduch a chřípí se mu zachvělo. Spiklenecky mrkl a pousmál se. „Vy… vy hulíte trávu!“

Viktor se na Cimbiho překvapeně zadíval a vykulil oči ještě víc než obvykle. „Já? Nikdy jsem ji neměl v puse.“

Cimbi se zamračil. „Ale… je z vás cítit. A to že hodně.“

Viktor se zatvářil zmateně. „Vážně? Že by…“ Svraštil čelo, jak usilovně přemýšlel. „Ne… nikdy… co si vzpomínám… nikdy. Já jsem proti drogám. Ze zásady. Takže i proti trávě.“

„Aha,“ řekl Cimbi nedůvěřivě.

„Opravdu mi nemůžete říct, kdo mi ji poslal?“ zajímal se Petr.

Mužík zavrtěl hlavou, uchopil sluchátka a opět si jimi zašpuntoval uši. „Soráč, ale jedná se o anonymní zakázku. Objednavatel si přeje zůstat nepoznán. Tak dobrou chuť. A když budete chtít udělat někomu radost… vizitku máte.“

Otočil se a odtančil pryč.

Cimbi se zadumaně zadíval na vizitku a nevěřícně zavrtěl hlavou. „Někomu udělat radost,“ řekl pobaveně a vizitku začala trhat na malé kousky. Všiml si Petrova vyčítavého pohledu a pokrčil rameny. „Mně taky nedělá nikdo radost.“

Shrnul si kousky do dlaně, rozhlédl se kolem sebe, zda ho nikdo nevidí, a hodil je na zem. Zkoumavě otevřel víko krabice a nasál.

„Ty jo, nevoní to zle. Vůbec ne.“

„Já ale nemám hlad. Dal jsem si špágy, než jsem šel,“ řekl Petr skoro smutně.

„To já zas jo. Chtěl jsem se cestou domů zastavit u ťamanů a vzít si domů to jejich bumbo bambo, nebo jak se to jmenuje. S těmi kousky hovězího masa. Super žrádlo. Ale ta pizza… dám si štráfek, jo?“

„Jasně, dej si,“ pobídl Petr kamaráda a ten se na pizzu hladově vrhl.

První štráfek prakticky vdechl. „Vynikající! Můžu ještě?“

„Ale jo.“

Cimbi potom zhltl ještě další dva a na stole zůstala už jen polovina. Petr pohlédl k nedalekému stolu, kde spokojeně seděl důchodce pan Libíček se svým jezevčíkem Kulihráškem, jenž právě z mističky mlsal gulášek. Kukačky na stěně odbíjely osmou hodinu, ale bylo o pár minut víc, neustále se totiž umíněně zpožďovaly a nikdo je nedokázal opravit.

Petr si opět začal hrát s brčkem a nevnímal okolní svět a Cimbi mlsně zíral na zbytek pizzy.

„Dám si ještě, jo?“ otázal se drze Cimbi.

Petr pokrčil rameny, ale jeho výraz naznačoval, že se mu to moc nelíbí. „Taky bych ji chtěl ochutnat. Vezmu si ji s sebou.“

„Neblbni, to už nebude dobrý. Jak to vychladne… a teď stejně hlad nemáš,“ nenechal se odbýt Cimbi a jeho lačné prsty uchopily krajní dílky, ten pravý přiklopil na prostřední a následně i levý a celou tu několikavrstvou pizzu popadl a chtivě se do ní zahryzl. Tváře se mu vyduly a rychle ji požíral, aby mu ji někdo třeba nesebral. Něco při tom huhlal, ale nebylo mu rozumět.

„Snad není možný, ani jeden štráfek!“ kroutil hlavou Petr. „Udav se.“

Cimbi to rychle zhltl jak vyhládlý pes, olizoval si mastné prsty a mlsně pozoroval dvě mladé ženy, jak se usazují opodál. „Ty by žahaly, ty by, panečku, žahaly.“

„Ty vole, Cimbi, ty fakt…“ Petr útrpně zvedl oči.

„Jo jo,“ snil Cimbi.

„Se po tobě ani neohlídly,“ nekompromisně mu Petr rozsvítil realitu.

„Kdybych na ně vybalil hicíře…“

„Cože bys vybalil?“

„Hicíře.“

„A to je?“

„Součást mé strategie.“

„Aha. Ta asi bude.“

„Nech bejt. Podívej, každá chce bejt modelka, no ne? Každá.“

Alena přinesla pivo. „Někdo už bejt nemůže,“ řekla se smíchem a plácla se do zakulaceného boku.

Cimbi mávl rukou. „Houby. Každá. No a to je ten háček, kámo,“ ohnul ukazovák, jako že to je právě ten háček, a spiklenecky na Petra mrkl. „Ty nasadíš pěkně návnadu… a…“

„Návnadu,“ zopakoval Petr mechanicky a díval se připitoměle.

„Kapíruješ správně. Hodíš návnadu. Víš, kam tím mířím?“

„Ne.“

Cimbi zvedl oči v sloup. „Se nedivím, že nemůžeš žádnou urvat. To já, kamaráde, to já…“

Cimbi si samolibě pěstí zabouchal do hrudě. Potom škytl a říhl si.

„Sorráč, to ta pizza,“ řekl, naklonil se k Petrovi a šibalsky mrkl. „Mám stabilní inzerátek. Hele, Péťo, poslouchej.“ Cimbi se zavlnil, nadmul hruď a roztáhl ruce. Hlubokým hlasem začal vyvolávat jako o pouti. „Profesionální fotograf nafotí začínajícím modelkám bůk. Značka. Velmi levně. Velmi.“ Cimbi Petra spiklenecky bouchl do ramene. „A je to, kámo. Tak se to dělá.“

„To je všechno?“ zeptal se Petr podezřívavě.

„Jasně, všechno. Pak čekáš, až zabere a… zasekneš. Máš vyhráno. Fiš zavolá, ty ji řekneš, že ji bůka uděláš za tícku i s retušema, takže hned souhlasí. No samozřejmě je to dampáč jako prase, kdyby se to domák nějakej faktickej profi fotograf, tak na mě uspořádá hon a zlynčujou mě, to je jasná páka. Ale vo ten bůk přece nejde, nebo jo?“

„Asi ne.“

Cimbi zvedl oči v sloup a přejel si rukou po břiše.

„Žádný asi, jasně, že ne. Jde o zásek. Fiš připluje ke mně do aťasu a je celá nesvá.“ Cimbi se demonstrativně zavlnil a dlaněmi naznačil u tváří žábry. „Tak já ji cukrblikuju, jak je superfiš, a že jí to náramně sekne, až je z těch mejch keců úplně volemtaná. Lžu jí, že já to poznám na první lůk, že vona má před sebou kariéru Herzigový, že mám na to prostě čmuch, že si může rovnou balit kufry do velkýho světa modelingu. Že agentura Elite žhaví její nambr. Prostě žvaním. Vona je celá naměkko, má takový vláčný pohyby, unylý pohled, já na to, že si s ní potřebuju dát trochu červenýho, abychom se jako trochu uvolnili, našli nějakou tu společnou rovinu, duševní sepětí a fotilo nám to, až se závěrka rozžhaví, znáš to. Kecy, kecy, plác, plác. Každá nakonec tomu podlehne, ten foťák, kámo, to je takovej falickej symbol, to je hned rozhicuje. Já mám takovej speciálně upravenej masitej objektiv. A dlouhej. Hlavně dlouhej. Z fotografickýho hlediska úplně na hovno, ale budí dojem. Říkám mu hicíř. Zapracuje a pak už je jenom rodeo, kamaráde.“

Petr otočil oči v sloup a zasmušil se. „Hele, o tohle nemám zájem. Mně jde úplně o něco jiného.“

Cimbi si ho odměřeně prohlédl od hlavy k patě. „To jsou kecy. Já to na tobě vidím… sakra, mám nějak žaludek na vodě… hele, ty to potřebuješ. Hele, víš co, že jsi to ty, já ti ten aťas půjčím. Až cinkne příští fiš, domluvím s ní čas a v tu dobu tam budeš ty. Takovej jsem já klasa kámoš. Takovýho jeden aby pohledal. Taky bych se chtěl mít za kámoše. Hele, vona bude vědět kulový, že to nejsem já, hlas si nezapamatujou, většinou jsou to mladý vyjukaný kačeny. Někde začít musíš. Vztah je dlouhodobý úsilí. Píle. S tím ti neporadím. To mi nic neříká. Začni pomalu a skromně. Nejdřív si zapíchej.“

Petr se potřeboval napít. Potom slušně Cimbimu vysvětlil, že hicíře do svých služeb prostě nenajme.

„Tvoje mínus,“ uzavřel to Cimbi kapku uraženě.

ŽENA SE ZELENÝM ŠÁTKEM A PES RAF RAF, KTERÉMU SE CHTĚLO… A TO ŽE MOC

Skutečnost tahle se stala

nepotkali se

neb Cimbiho sobeckost ťala

Tak se ztrácí příležitost

vždyť nenažranost je zrádná záležitost

Irena – sympatická mladá žena se zeleným šátkem kolem krku a s přezdívkou Zelňačka pro své aktivity – šla se svým, mezi nohami se jí motajícím psem Raf rafem. Raf raf opravdu mezi nohami neustále kličkoval, když šla. Říkala tomu, že ji prošívá. Původně byl totiž psem cirkusovým, než zestárl a oni se ho pro jeho ošklivost zbavili a vrazili ho do útulku. Tam se jí ho zželelo. Kdo Irenu znal, dobře věděl, že je velká samaritánka. Jenom musela dávat pozor a natáhnout krok, aby nedocházelo ke kolizím. A tak spolu kráčeli, on se jí proplétal mezi nohama sem a tam a lidé se za nimi s údivem otáčeli.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zavěšená pizza.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.