Jitka Ludvíková

Sedmnáctka

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jitka Ludvíková, 2019

Obálka © Zdenka Gelnarová, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8771-0 (epub)

ISBN 978-80-243-8772-7 (mobi)

1

Policejní auto zastavilo před nově zrekonstruovaným činžovním domem se žlutou fasádou, jejíž roh hyzdila červená cedule s nápisem Anglická ulice. Pavel Matouš vystoupil z auta a v břiše ho zašimral nepříjemný pocit. Déjà vu. Vyndal z kapsy krabičku cigaret a jednu cigaretu rychle vykouřil, aby ji vzápětí zašlápl do louže na chodníku. Pak stiskl velkou mosaznou kliku domovních dveří. Na mléčném skle zaznamenal vybroušenou kytici lilií, ten protivný pocit tu byl zase. V tomhle domě už někdy byl.

Ale kdy?

Takové momenty má poslední dobou stále častěji. Neví, co bylo. Co dělal. Kde byl. Ale ví moc dobře, co za to může. Chlast. Měl by s tím přestat, ale to je jako chtít po hokejistovi, aby změnil směr jízdy, když jede na prázdnou bránu. Prostě to nejde. Ne teď. Teď ho potřebuje. Na druhou stranu, zas tak hrozné to s jeho pamětí není, když má dostatek času, většinou si vzpomene. Anebo taky ne.

Dnes bohužel nemá čas pátrat v paměti, na dlouhém kamenném schodišti stojí mladá žena. Oči má opuchlé. Nervózně mačká mokrý papírový kapesník. Jak dlouho tu asi čeká?

„Vy jste od Karla Vobořila?“ nepatrně udělala krok vpřed, jakmile si ho všimla.

„Pavel Matouš,“ kývl hlavou, kterou mu hned prolétla krátká definice ženy: hezká, upravená, věk kolem čtyřicítky.

„Tereza Vaňková,“ chtěla mu podat ruku, ale pak si všimla, že má na dlani nalepené zbytky bílé celulózy z kapesníku a dlaň nejprve otřela o svůj pravý bok.

„Tak vám se ztratila dcera?“ zeptal se s neobvyklou empatií a stiskl drobnou dlaň. Pokyn být mimořádně milý dostal od svého šéfa. Už teď si je jistý, že o žádný případ nejde, prostě potřebuje uklidnit jednu paničku.

„Martinka. Od čtvrtka jsem ji neviděla,“ stoupala po dlouhém schodišti a on měl možnost si prohlédnout její pěkně tvarovaný zadek.

„Od čtvrtka?“ zarazil se. Šéf mu řekl, že holka od soboty není doma. Což v tomto věku není nic neobvyklého. Poslal ho sem jen kvůli nějaké známosti.

„Ve čtvrtek ráno jsem odjížděla na prodloužený víkend do lázní. Se svojí kamarádkou Zuzkou. To je přítelkyně majora Vobořila,“ řekla s náležitým důrazem na poslední slovo.

Pavel Matouš se ušklíbl. Žena však kráčela před ním, tak nic nezaregistrovala.

„Když jsem se včera večer vrátila, Martinka doma nebyla. Chtěla jsem hned volat na policii, ale manžel mě přesvědčil, ať počkám do rána.“

To dobře udělal, napadlo Matouše, včera večer by ho Vobořil ani s nasazením celého kriminálního oddělení nenašel. Včera to odpískal. Teda až potom, co mu řekla do telefonu jeho manželka. Bývalá manželka! Kurva!

Pořád si na to nemůže zvyknout! Musel jít ten zasraný telefon spláchnout do baru.

„A ráno jsem zavolala Zuzce.“

„Dobrá. Kdy naposledy byla vaše dcera doma?“ opřel se o zábradlí a zhluboka se nadechl. Ty schody ho zmáhají. V těle má určitě ještě jednu a půl promile, po tom, co včera vypil.

„V sobotu. Manžel ji viděl naposledy v sobotu odpoledne,“ vyndala z kapsy klíč a odemkla dveře, na kterých visel adventní věnec. „Pojďte dál.“

„Bydlíte ve čtvrtém patře?“ byl hypnotizován věncem. Dal by krk za to, že už ho někdy viděl. Ačkoli podobných věnců jsou k vidění na každém rohu desítky.

„Ten činžák jsem dostala v restituci. Nechali jsme si čtvrté patro kvůli výhledu, zbytek pronajímáme. A zujte se, prosím vás,“ ukázala prstem na rákosovou rohožku.

Žlutá rohožka se třemi tulipány. Jeden fialový, jeden růžový a jeden modrý.

To divné složení už někdy viděl.

Když skopl semišové polobotky a levý palec vyčuhující z děravé ponožky se dotkl hrubého rákosu, uslyšel v hlavě rozchechtaný hlas: „Zuj se, máma nesnáší, když jí někdo leze do bytu v botách. Má takovou tu nemoc. Sakra, jak se jí jen říká? No, ty magoři, co pořád uklízí. Ale to je fuk. Hlavně se zuj. Jinak bude mít zase kecy.“

Pavel Matouš se otřásl. Fakt by měl s tím chlastem přestat.

„Je vám dobře?“ všimla si jeho zavrávorání.

„V pohodě,“ usmál se a vešel do bytu. Neznámý smích mu stále šuměl v uších. Byt velmi jemně voněl a několika prosklenými dveřmi do chodby vnikalo denní světlo. Tereza Vaňková ho vedla dlouhou chodbou přímo do jídelny. Velká moderní jídelna propojená s kuchyní mu nic neříkala. To ho uklidnilo.

„Nedáte si kávu?“ zeptala se tak běžně, jako by přišel na zdvořilostní návštěvu, ne pátrat po její dceři. Opírala se o lesklou bílou kuchyň, která by se do jeho garsonky stěží vešla, a pokoušela se o úsměv. Koutky úst jí ale těkaly dolů a on pochopil, že roli dokonalé hostitelky pouze chabě hraje.

„Rád,“ letmo se dotkl její paže, aby ji povzbudil a posadil se k jídelnímu stolu z masivu. Kéž by měl tak velkou alespoň postel.

„Cukr? Mléko?“ zapnula kávovar a ze skříně vyndala středně velký hrnek a tác.

„Černou,“ podíval se z okna. Výhled tu byl nádherný. Ale kvůli výhledu nepřišel, je třeba začít: „Stalo se už někdy, že vaše dcera zmizela z domu?“

„Ještě nikdy to neudělala. Jsme slušná rodina…,“ zarazila se a prstem setřela malou černou kapku, která vystříkla z kávovaru na desku z šedého mramoru.

„Nemohla se domluvit s kamarádkou a přespat u ní?“ nabízel nejběžnější možnosti.

„Proč by to dělala? Chci říct, proč by mi o tom neřekla? Nic jsem jí nezakazovala,“ postavila před detektiva podnos s kávou a vrátila se do kuchyně, aby přeleštila mramorovou desku v těch místech, kam prve dopadla kapička z kávovaru.

„Volala jste jejím kamarádkám?“ sledoval, jak zuřivě drhne nejenom místo, které potřísnila káva, ale celou pracovní desku. Měla by vidět tu u něj doma. Špinavý talíř, skořápky od vajec, rozlité mléko, prázdná láhev od oleje a jedna poškrábaná pánev – většinu času špinavá. Plechovka od olejovek naplněná vajgly.

„Samozřejmě. Dnes ráno jsem všechny kamarádky obvolala,“ uklidila čisticí prostředek a houbičku pod dřez a ze šuplíku vyndala sešit.

„Nemá vaše dcera přítele?“ vzpomněl si, že Vobořil říkal něco o citlivém věku.

Tereza Vaňková zavrtěla hlavou. „Ne, to bych určitě věděla.“ Posadila se ke stolu naproti němu. Nyní si mohl prohlédnout ty nejjemnější rysy jejího krásného obličeje. A především z nich číst.

Matky neví všechno. I když je pravda, že toho hodně vycítí, alespoň ta jeho. Taky poznala, že se u nich doma něco děje ještě předtím, než jeho manželka podala žádost o rozvod.

„Nějaké problémy?“ Opět zavrtěla hlavou.

„Doma? Ve škole?“

„Už jsem vám říkala, že jsme slušná rodina.“

Něco podobného říkal i jeho šéf. A taky aby našlapoval opatrně. Otec téhle paničky je prý velký zvíře. Radní nebo tak něco. To poslední, co by teď potřeboval, šlápnout někomu na kuří oko.

„Netrápilo ji něco?“

„Neměla žádné starosti. Měla všechno. Moje Martinka je šťastné dítě.“

„Dobrá, tak se na to podíváme,“ srkl si horké kávy.

„Dceru jste viděla naposledy ve čtvrtek ráno. Poté jste odjela do lázní.“

„Přesně tak. Od té doby jsem o ní neměla žádné zprávy.“

„Nevolaly jste si?“ I jemu matka volá každý den, a to už je dospělý chlap. Přesto se mu ještě nepodařilo jí vysvětlit, že by den zvládl i bez jejích telefonátů.

„Asi šestkrát. Pak se mi už neozvala.“

„Kdy jste s ní mluvila naposledy?“

„V sobotu večer. Asi kolem sedmé. Byl to takový divný telefonát.“

Matouš povytáhl obočí.

„Možná je to jenom pocit,“ pokrčila rameny. Modrý svetr jí sklouzl o něco níž a odhalil mateřské znaménko. Ihned jej vrátila na své místo.

„Co přesně řekla?“

„Mami.“

„Mami?“

„Ano. Nic víc. Pak to vypadlo.“

„Zkoušela jste jí volat zpátky?“

„Samozřejmě, ale byla nedostupná. Tehdy mě to nenapadlo, ale teď, když nad tím přemýšlím, přišlo mi, že zněla divně, možná vyděšeně.“

„Skutečně nic víc neřekla?“

„Ne, jen: Mami,“ v očích se jí zaleskly slzy, ale nerozbrečela se.

„Zkoušela jste jí potom ještě zavolat? Třeba včera?“

„Včera,“ zatvářila se zahanbeně, „včera ne. Tedy až večer, když jsme se se Zuzkou vrátily z lázní.“

„Podle všeho jste tedy byla poslední, kdo s ní mluvil.“ Tereza Vaňková se lehce začala třást. I když se sebevíc snažila, najednou se rozbrečela: „Myslela jsem si, že má jenom vybitý mobil, vůbec mě nenapadlo, že potřebuje pomoc. Přitom zněla smutně, jako by volala o pomoc.“

To může a nemusí být. Mozek je mrcha a umí si s námi nehezky hrát, to zná Pavel Matouš dobře z vlastní zkušenosti.

„A váš manžel? Kdy ten ji viděl naposledy?“

„Manžel říkal, že nemám plašit, ale,“ vysmrkala se.

„Vy to určitě chápete. Máte děti?“ upřela na něj velké modré oči.

Pavel Matouš přikývl.

„Pak si to dovedete představit. Je hrozné nevědět, jak se vaše dítě má. Třeba dvacet čtyři hodin.“

Detektiv přikývl. Ten pocit beznaděje zná moc dobře.

„Ptal jsem se vás, kdy ji váš manžel viděl naposledy?“

„Prý kolem čtvrté.“

„Sobota, čtvrtá,“ zopakoval. „Mohl bych s ním mluvit?“

„S manželem?“ zarazila se a pak chladně dodala: „Je v práci.“

Zvláštní, pomyslel si detektiv. Manželka šílí a manžel je v práci. Ale jinak je to slušná rodina.

„Má toho hodně,“ dodala omluvně, „ale dám vám na něj číslo.“

„Dobrá a můžu se podívat do pokoje vaší dcery?“ vyndal ze šálku lžičku a pohodil ji na jídelní stůl, jak je jeho zvykem.

„Jistě,“ nervózně vrátila lžičku na podšálek a natáhla se pro ubrousek, aby setřela stopy kávy z dubového masivu. „Ještě počkejte,“ otevřela sešit, který prve vyndala z šuplíku. Úhledné, čitelné písmo evokující učitelku prvňáčků. „Tady jsem vám sepsala všechny její kamarádky, na jednu bohužel číslo nemám, ale napsala jsem vám číslo na její matku. Taky tam máte číslo a adresu školy, sportovního klubu, lékaře, zubaře a tak.“

Pavel Matouš byl potěšený. Ušetřila mu spoustu práce. „Máte fotku?“

„Počkejte, najdu vám nějakou hezkou.“

„Stačí aktuální.“

„Hned něco najdu,“ Tereza se zvedla.

„Já se zatím podívám do toho pokoje. Ukážete mi cestu?“

„Na konec chodby, čtvrté dveře vlevo,“ sdělila, ale pak ho do pokoje sama dovedla.

Pavel Matouš se ocitl uprostřed pokoje pohřešované dívky. Byl to velký slunečný pokoj se čtyřmi okny, jež směřovala na jih. Modré žaluzie byly vytažené. Jasné zimní slunce, které vnikalo dovnitř, rozehrávalo hru světel s velkou disco koulí, která byla připevněná uprostřed pokoje pod velkým moderním lustrem.

Ten pohyb tisíců blikajících prasátek zašimral Pavla Matouše v břiše.

Psací stůl, tak dokonale uklizený, až se z toho zvedal žaludek.

Dvě velké šatní skříně, které když otevřel, odhalily perfektně vyskládané prádlo a desítky svršků. Trochu mu to připomnělo jeho manželku a hned se cítil o něco hůř.

Takovou buzeraci kvůli rozházeným ponožkám nezažil ani na vojně.

V rohu místnosti stála široká postel s modrými nebesy. Zoufalý kýč.

Detektivovi se zatočila hlava. Ten zkurvený chlast! Zakymácel se a upadl na postel. Na chvíli zavřel oči. Potřebuje si odpočinout. Vypnout. Zapomenout. Sakra! V tom ucítil jemnou květinovou vůni, která vycházela z chlupatého přehozu. Už si byl jistý. Tohle není mámení.

V tomto pokoji již byl.

Střípky skládačky mu neurčitě zapadají do sebe. Ti plyšoví medvědi vyskládaní v čele postele, ta lampička se stínítkem z peříček, malá šperkovnice z mušlí na nočním stolku.

Krev mu tepala až v hlavě. V hrdle mu vyschlo.

„Našla jsem ji,“ stála nad ním Tereza a podávala mu fotku. Bylo jasné, že jí vadí, že detektiv sedí na posteli její dcery, ale nekomentovala to.

„To je vaše dcera?!“ upřel oči na drobnou modrookou holku s dlouhými blond vlasy, která se na něj usmívala z fotografie.

„Ano. To je Martinka.“

Nebylo pochyb. V této ulici, v tomto domě, v tomto pokoji již byl.

Martinka Vaňková. Konečně se dozvěděl, jak se jmenuje ta dívka, se kterou strávil páteční noc.

„Bude vám ta fotka stačit?“

Strčil fotku do kapsy a neodpověděl. Namísto toho se zeptal: „Píše si vaše dcera deník?“

2

Pavel Matouš nastoupil do služebního vozu a otevřel sešit s kontakty, který mu dala Tereza Vaňková. Seznam jmen mu nic neříkal. Což je dobře. On nezná je. A oni snad neznají jeho. Jaká je pravděpodobnost, že by komukoli z nich Martina o něm cokoli řekla. Pátrání musí vést, jako by do jejího osudu nikdy nezasáhl. Všechno musí ututlat. Už toho posral dost.

Ze seznamu se nejprve rozhodl kontaktovat otce. Vizitku s telefonním číslem Františka Vaňka mu přicvakla Tereza sešívačkou na přední stranu sešitu, zrovna jako svoji vlastní.

František Vaněk přijal hovor už po prvním zazvonění. Evidentně čekal, až mu někdo od policie zavolá. V pozadí za ním hrála hudba, kterou ihned ztlumil. Zněl lehce nervózně. Souhlasil se schůzkou a navrhl setkání za pět minut před restaurací Crocodile na druhém rohu ulice.

Pět minut se protáhlo na patnáct a Pavel Matouš vykouřil dost cigaret na to, aby jimi posel chodník před restaurací. Od té doby, co zakázali kouřit v restauracích, kouří mnohem intenzivněji. Renata by řekla, že hulí jak fabrika, on by jí řekl, že to je jeho věc a ona by kontrovala, že od té doby, co se jim narodila dcera, už ne. Pak by se do krve pohádali, protože i Renata před těhotenstvím kouřila a ví moc dobře, jak silná je to láska. Ona by ho pak poslala do háje se slovy, že malou nesmí ani pochovat, dokud se nepřevlékne a tu smradlavou držku si nevypláchne ústní vodou.

Měl by Renatě zavolat a ještě s ní promluvit. To, co mu včera řekla, nemůže myslet vážně. Vlastně může, vždyť je to Renata. Do prdele! Kdyby mu aspoň tak nechyběla!

Do ulice se vřítilo černé nablýskané BMW a na zákazu zastavení zaskřípaly brzdy.

Nebylo pochyb, že za volantem sedí někdo ze slušné rodiny.

Ale co, Pavel Matouš u dopraváků nedělá. A ten pocit být alespoň pánem svého vozu moc dobře zná. Pokaždé, když vezl Renatu, utrousila, ať zase nejede jako hovado, což ho jen přimělo k tomu, aby jako hovado jel. Třeba to má Vaněk podobně.

František Vaněk vypnul motor a stáhl okénko. Na očích měl lehce zatmavené brýle, i když počasí tomu neodpovídalo. S cigaretou mezi rty zahuhlal: „Sorry, zácpa.“ Pak vystoupil z vozu a pyšně jej obešel. Nevědomky klepl rukou do kapoty, přesně tím stylem, kterým se říká: jsem třída. Kývl na detektiva a nabídl mu cigaretu a sám si zapálil další, aniž by předchozí dokouřil. „Tak jak?“ rozhodl se, že to bude on, kdo bude řídit tenhle rozhovor. Předchozí nejistota byla pryč.

„Mám na vás pár otázek,“ ušklíbl se Matouš. Tuhle hranou suverenitu moc dobře zná, ale rozhodl se nechat Vaňka hrát, zatímco si ho řadil do škatulky: snob, dobře upravený, nevýrazný světlý typ s modrýma očima a dobře udělaným melírem. Výška tak metr sedmdesát.

Možná v jeho letech, ale spíš o něco málo starší. Shrnuto: zakomplexovaný prcek, který si musí svoje postavení dokazovat všemožnými hračičkami.

Přesný opak Pavla Matouše. Už na vojně mu říkali bidlo, a to zdaleka ještě metr devadesát neměl. Vyrostl až po ní, když se rozhodl vystudovat práva – bohužel vydržel jen do bakaláře. Což mu Renata vyčítala tak dvakrát do týdne.

„Tak půjdeme dovnitř,“ vyndal z dlouhého vlněného pláště svazek klíčů a odemkl restauraci. „Výhodou vlastníka restaurace je, že si může dát cigáro uvnitř.“ Pokynul seladonsky Matoušovi, aby vešel první.

Těch výhod bude víc, pomyslel si detektiv a vstoupil do vyhřáté restaurace s kosmopolitním duchem. Renata má tyhle řetězce snobsky zařízených podniků poměrně ráda. Kdysi, když ještě nebyli manželé, celkem často do podobných restaurací chodili na večeři. Jo, jenže to ji ještě neměl jistou a bylo mu jedno, že za večer zaplatí přes dva tisíce. To se ještě musel snažit.

„Říkal jsem Tereze, ať nevyšiluje, holky v tomhle věku jsou – však víte, ale Tereza si nedala říct a zburcovala celé kriminální oddělení. Tak sorry, dělejte svou práci,“ pokynul na barovou stoličku a sám si stoupl za barový pult. „Tak co si nalejeme?“

Pavel Matouš ukázal na karibský rum. Poslední dobou si ho oblíbil.

„Já si myslím, že se Martina vrátí. Je někde u kamarádky nebo tak,“ postavil před detektiva velkého panáka a sám si nalil brandy. „Je to citlivý věk. Tak jak to vidíte vy?“

„Zřejmě jste byl poslední, kdo ji viděl,“ dokouřil a vyndal z kapsy pomačkanou krabičku Marlborek. Cigareta značky, kterou mu nabídl Vaněk a kterou běžně nekouří, mu nijak zvlášť nechutnala.

„No a?“ Vaněk otočil skleničku.

„Vás to moc nebere, co?“ zapálil si.

„Nejsem hysterka jako moje žena. Holka se vrátí, tak proč kvůli tomu dělat rozruch.“

Jo, nechat to v klidu spát, nic víc bych si nepřál, pomyslel si Pavel Matouš. Ale když mám pátrat, nedá se nic dělat. Pátrám.

„V kolik to bylo hodin?“

„V kolik jsem ji viděl? Přesně vám to neřeknu, ale mohly být tak čtyři, půl pátý. V pátek večer chodím do golfového klubu. V sobotu dopoledne jsem byl na tenise a domů jsem se vrátil někdy kolem čtvrté. Dlouho jsem se nezdržel. Večer jsem musel do práce.“

„Jak se vaše dcera chovala?“

František Vaněk na malou chvíli zaváhal. „No jak? Normálně.“

„Nebyla smutná, rozrušená?“

„Ne. Proč?“

Pavel Matouš si ji vybavoval jinak. Moc toho nebylo, na co si pamatoval, ale přesto – klidná se mu určitě nezdála.

„Mluvili jste spolu?“

„Zběžně.“ Natáhl se po láhvi s obrázkem piráta.

„Dáte si ještě?“

Pavel Matouš kývl. Pít potřebuje. „O čem jste mluvili?“

V očích Františka Vaňka se objevilo nepatrné zděšení.

„Znáte holky. Žvaní a žvaní a člověk ani neví, co chtěly říct.“

„Jasně, ale něco si pamatujete.“

„Víte, já jsem si vypěstoval takovou krásnou vlastnost: vypnout. Když na mě spustí, ať Tereza nebo Martina, prostě vypnu. Recept na ideální rodinu – doporučuji.“ Možná má pravdu, kdybych vypnul, nebyl bych teď rozvedený. Jo, ale s Renatou to jinak nešlo, hádat jsme se museli kvůli všemu. Žádná ženská mě nikdy nedovedla tak nasrat jako ona. Jo, a žádnou jsem nikdy tak nechtěl.

Do prdele! Takhle to posrat!

„Fajn. Vypnul jste. To beru. Ale co říkala? Nemluvila o někom? Nechystala se někam? Nevolal jí někdo? Nestěžovala si na někoho? Nepohádala se s někým?“

Otec pohřešované jen zamítavě vrtěl hlavou.

„Co měla na sobě?“ Fotr, který má outfit jak módní guru, určitě bude vědět, co měla jeho dcera na sobě.

„Nevím. Možná džíny a triko.“

„Jaké triko?“

„Netuším. Asi nějaké značkové,“ zadíval se na detektivovo seprané pomačkané triko, které vykukovalo z rozepnuté bundy, jež s ním sdílí každou zimu od té doby, co mu ji Renata koupila ve výprodeji.

Jasně, ve vaší slušné famílii nic jiného než značkové hadry nenosíte! Matouš pochopil, že tenhle týpek patří do jiné kasty než on a nechal to tak být. On má svou starou bundu s propálenou kapsou rád.

„Co měla na sobě, to vám řekne přesně moje žena. Má naprostý přehled, co kde je. Asi jste si všiml, že je trochu ujetá na pořádek,“ kysele se usmál. „Má to tak spousta žen.“

Jasně. Renata taky báječně prudila, když futroval v posteli brambůrky nebo kyselé okurky, nebo když si čas od času postavil na noční stolek lahváče (a to jen když odjela na víkend k rodičům). Dokonce prudila, i když jí udělal radost a vyčistil si držku od cigaret, jak říkala, protože zapatlal celé umyvadlo pastou.

„Má vaše dcera přítele?“

„Na to je sakra ještě dost mladá, ne? Je jí teprve sedmnáct!“

Nechtěl by, aby ho tenhle otec načapal s jeho dcerou v posteli.

„Možná si psala deník?“

„Pochybuju, to tak za našich mladejch let si holky psávaly deníky, ale teď se zajímají o chatování na facebooku. Vy asi nemáte děti, detektive, co? Dneska se nekupujou jenom hadříky, ale iPhony, tablety a notebooky.“

Nestál o přednášku. „Znáte její kamarádky?“

„Nijak zvlášť. Občas se u nás nějaká mihne. Ale jak říkám: vypnout – záruka spokojeného života.“

„Co ve škole?“

„Popravdě, o školní výsledky se zajímá spíš Tereza. Já tu školu jen platím.“

„Neměla Martina problémy s docházkou?“

„Ne, Martina je šprt. Ale po mně to nemá,“ mrkl.

„Nevšiml jste si nějaké změny chování v poslední době? Noví kamarádi? Zájmy?“

František Vaněk zavrtěl hlavou. „I když – ne, o nic nejde.“

„Jen to řekněte. Cokoli může hrát roli,“ na prsou pocítil neklid.

„Trochu se nepohodla se svojí kamarádkou.“ Detektiv pocítil lehkou úlevu: „O co šlo?“

„Netuším.“

„A jméno kamarádky mi povíte?“

Zavrtěl hlavou: „Vůbec nevím, o co šlo. Ale znáte to, holky jsou každou chvíli v sobě. Třeba šlo o nějakého kluka.“

„Říkal jste, že přítele neměla?“

„Neměla, ale kluci se jí pochopitelně líbí.“

„Jak je to dlouho, co k tomu konfliktu došlo?“

„Možná pár týdnů. Jak jsem říkal, o nic nešlo. Pokud je to všechno, budu muset makat,“ odšoupl skleničky ke dřezu.

„Prozatím jo. Když vás něco napadne, zavolejte,“ vyndal z kapsy vizitku a položil ji na barový pult. Těsně u dveří se zastavil: „A vy osobně, nemáte nějaké nepřátele?“

„Myslíte, že by…?“ nepřirozeně se zasmál a modré oči zalil sotva patrný neklid.

„Mám dojem, že těch restaurací máte jen po Praze osm.“

„Devět. Před měsícem jsme na Smíchově otevřeli další.“

„To už je důvod, proč by vaše dcera mohla zmizet.“

„Nesmysl. Kšefty jsou čistý.“

Pavel Matouš pokrčil rameny. „Jo, ale prachů máte dost.“

„To teda mám,“ ušklíbl se.

„Tak kdyby se vám někdo ozval, hned mi zavolejte.“

„Věřím, že vám dřív zavolám, že se holka vrátila,“ odpověděl zcela přirozeně.

Tím bych si tak jistý nebyl, pomyslel si detektiv, zvedl ruku na pozdrav a opustil vyhlášenou čtyřhvězdičkovou restauraci řetězce Crocodile.

3

Na zdi visel kalendář Pirelli. Kočkou měsíce listopad byla snědá brazilská modelka. Nic extra. Tedy, modelka nebyla nic extra, ale aranžmá fotky bylo úžasné. Kulatý ženský zadek vyšpulený do objektivu, v pozadí Formule 1. Ostré linie, efektní hra světla a stínů. Mistrovské dílo.

Kdyby chtěl, byl by stejně dobrý. Možná lepší. Jo, ale to by za sebou musel mít prachy. Hromadu prachů. Ale má hovno. Je třicátého a on potřebuje prachy. A taky kokain. Otevřel si plechovku piva a zapnul počítač. Na jeden kabel připojil foťák a začal stahovat fotky. Na monitoru blikaly obrázky nahého ženského těla. Popotáhl a prsty si přejel zarudlý, mokrý nos. Ruce si utřel do kalhot.

V místnosti bylo šero. Jen v rohu nad postelí svítila malá lampička. Měl to tak radši. Ostré světlo ho řezalo do očí. Navíc v téhle díře není nic, co by stálo za nasvícení. Jen postel, starý stůl, jedna skříň a rozvrzaný gauč. Ale to nevadí, podstatné je, že je tu klid. Nikomu tu nevadí a nikdo mu do ničeho nekecá. Nikdo se neptá, co tu dělá, ani co fotí ve svém ateliéru, který má v druhé místnosti. Kdysi tu byla pionýrská klubovna, ale ty časy jsou pryč. Teď je z toho místnost na přespání a celkem slušně vybavený ateliér.

Jo, sklep je perfektní zašívárna a nestojí moc.

Když se fotky konečně stáhly, odpojil foťák a začal je prohlížet. Jsou lepší než minule! Mít tak prachy a známý, mohl by fotit ten zasraný Pirelli, vztekle mrskl prázdnou plechovku na zeď, kde v oprýskané šedé výmalbě přibyla další díra. A další cákanec piva.

Ne! Už to dál nevydrží! Natáhl se po baťohu a vyndal z něj pytlík s bílým práškem. Odsunul rozpité láhve od coca-coly a na umatlané cédéčko vysypal obsah pytlíku. Z kapsy vyndal kreditku. Je zablokovaná, ale na tohle je skvělá! Rychlými pohyby rozdělil prášek na úhledné hromádky a přiložil nos k cédéčku. Levou rukou setřel kapku, která visela na nose. Nadechl se a s úlevou nasál první hromádku.

Jo! Tohle potřeboval!

Vrátil se k photoshopu a pohrával si s fotkami.

Jsou kurva dobré! Možná by je mohl prodat i jinde. Proč na tom netrhnout balík. Je spousta úchylů, který to ocení, a on prachy potřebuje.

Jo! Takhle to udělá! Už se rozhodl.

Nic není problém. Vůbec nic. Stačí mít dost koksu na šňupání a je to v klídku.

Proč mít jednoho klienta, když jich může mít víc? Tělem se mu rozlévala euforie, o které věděl, že dlouho nevydrží. Ale proč to řešit. Proč? Teď je mu nádherně.

A jestli to neposere, a o to se postará, aby to neposral, prachy budou. Budou. Jen musí ještě chvilku počkat. Pak bude mít velký balík prachů. Bude na koks a na cokoli jiného.

Lehl si na starou válendu, kterou měl v rohu ateliéru, a promýšlel, jak s tím naloží.

Občas se chechtal, protože to, co vymyslel, mu přišlo kurva dobrý. Pak se od dveří ozvala rána. Kopanec. A pak ještě jeden.

„Kevine! Sakra, Kevine! Otevři ty dveře, vím, že tam jsi!“

„Do prdele!“ zaklel potichu a posadil se na postel.

Hned poznal ten chraplavý hlas. Jasně, je třicátého.

„Neser a otevři! Vím, že tam seš zašitej!“

„Hned, vole!“ procedil skrz zuby. Teď nezdrhne. Nemá kam. Těmi sklepními okny to už zkoušel. Jsou moc úzká a vysoko. A to, že Bongo umí prokopnout dveře, to už taky zažil. „Seru, tak počkej!“ schoval zbytek koksu zpátky do batohu. Pak došel na záchod a spláchl.

Dotyk boty opět rozechvěl staré dřevěné dveře.

„Jo, už jdu. Si nikdy nesral, nebo co?!“ otočil klíčem v zámku.

Vysoký chlap s pivním pupkem schovaném v šedé bundě mu zaryl prsty pravé ruky do krkavice. Byly jen čtyři, jeden chyběl, přesto měly pořádný stisk.

„Pusť mě, ty vole!“ zapištěl Kevin a oběma rukama se snažil uvolnit jeho stisk. Byl bez šance.

Protivník si vychutnával jeho vyděšené modré oči. Když byl spokojený, tlak prstů povolil. Ale přesunul je na zátylek.

„Naval prachy a nic se ti nestane,“ přimáčkl ho k sobě na rameno. Byl o hlavu větší než Kevin a o generaci starší.

„Kdybych měl, vole, platím. Ale nemám,“ zatvářil se nevině.

„Ten sladkej kukuč si nech pro fízly, já chci svoje prachy,“ bouchl ho levou pěstí do hrudi, až se zapotácel a upadl na postel.

„Budou. Klídek,“ byl rád, že už necítí pach česneku, který čpěl Bongovi z úst.

„Tos říkal už patnáctýho, tak mě neser!“ prohlížel si sklepní špeluňku, o které Kevin tvrdil, že je to umělecké doupě. „Nebo chceš, abych ti ten ateliér vylepšil?“

„To by bylo super, novou fasádu by kurva potřeboval,“ uchechtl se Kevin. Dávka koksu ho dostala zpátky do povznesené nálady. Téměř necítil tu bolest na hrudi.

„Tak si dej majzla, ať to nevezmu i s tím tvým ksichtem,“ zajel mu rukou do blonďaté kštice a vlepil mu pohlavek. Pořádnou ťafku.

„Klídek. Prachy budou,“ vycedil Kevin s přehnaným důrazem a sebejistě si rovnal svoji patku, na kterou byl náležitě hrdý – aby ne, trvalo dost dlouho, než mu narostla.

„Kdy?“ sedl si ke Kevinovi na postel a prohrabával noční stolek.

„Za týden. Možná dřív.“

„Tak na to ti neskočím. Nemáš. Vezmu si něco jinýho,“ rozhlížel se, co by si tak odnesl. „Co třeba ten foťák,“ rozhlížel se kolem stolu.

Kevin vyskočil z postele a zařval: „Na ten kurva nešahej!“

„Máš snad něco lepšího?“ pohrával si s krytkou objektivu.

„Ten foťák nech tam, kde je!“ zaječel, ale neodvažoval se k Bongovi přiblížit.

„Tak naval prachy,“ strkal drahou zrcadlovku pod bundu, „a tu fešandu vrátím do toho brtníku zpátky.“

„Ten potřebuju! Bongo! Kurva! Mysli, ty vole, jsem přece fotograf!“

„Tak až vysolíš prachy, můžeme si promluvit o foťáku. Fotografe!“

„Neblbni, vole. Prachy budou. Podívej,“ dotkl se myši od počítače a oživil monitor. Na obrazovce se objevila série nejnovějších snímků, které nafotil.

Bongo si prohlédl pár snímků: „Co to kurva je?“

„Tak co, za to už bude pěkná sumička, ne?“ zapnul automatické zobrazení a monitor plnila série neobvyklých aktů.

„Pěknej hnus!“

„Možná hnus, ale dobře placenej.“

„Kolik potřebuješ času?“

„Jak jsem řekl, týden bude stačit.“

„Dobře, prcku, stavím se za čtyři dny,“ vyndal z bundy zrcadlovku a hodil ji po Kevinovi.

„A nemáš něco, vole?“ zkusil to Kevin.

„Dokud nezaplatíš, nepočítej se mnou, vole!“ kolébavým krokem si to namířil ke dveřím.

„Půjč mi ještě, vole!“ zakvílel Kevin.

„Až zaplatíš. Rizikové obchody nedělám. A tobě radím, skonči s tím svinstvem.“

„S jakým svinstvem?“ Kevin pokrčil rameny.

„Tak se podívej do zrcadla. Máš podlitý oči, rozšířený zorničky a na nose zbytky koksu. Zdar, prcku,“ kopl nohou do dveří a zmizel v dlouhé zatuchlé chodbě, která vede podél několika dalších sklepů ze starého žižkovského činžáku ven.

Kevin zabouchl dveře, kterými do jeho ateliéru vnikala nakyslá pachuť nahnilých jablek, a rozchechtal se. Až bude mít prachy, Bongo se před ním bude plazit.

Jo, nesmí to posrat. Už kvůli Bongovi. Chce vidět ten jeho prasečí ksicht s malým černým knírkem, jak škemrá, aby byli zase kámoši.

Ale to ne! Už nikdy nebudou kámoši! To je dávno pryč! Teď bude pravidla určovat on. Kevin.

Sedl si k počítači a rozhodl se koncentrovat na práci. Procházel jednu fotku po druhé a ve photoshopu je mírně upravoval. Někde něco ubral, přibarvil, ostřihnul. U těchto fotek nejde o kvalitu, ale o obsah. Klientovi by to tak stačilo, ale Kevin dodává to nejlepší zboží. Jemu nejde o obsah, jemu jde o umělecké provedení.

Stejné je to i s jeho tetováním, které mu zdobí už skoro celou horní polovinu těla.

Když si udělal první kérku, to bylo ještě před jeho odchodem z domova, v době, kdy chodil na střední a život s pošahanejma rodičema ho začal štvát, byl to symbol. Tehdy se rozhodl pro hlavu vlka. Vlka samotáře. Silné dravé zvíře. Ale jemu nešlo jen o ten symbol, šlo mu o umělecké provedení, proto si udělal vlastní návrh a kolem vlčího krku přibyl náhrdelník z lidských lebek.

Od té doby má tělo poseté kérkama, mnohé inspirované jeho vlastními fotografiemi.

Ale tenhle hnus by si nikdy na tělo vytetovat nenechal. Ne.

Ačkoli morální zábrany, aby na těch fotkách vytěžil něco navíc, rozhodně nemá.

Podíval se do diáře a našel jména několika holek, které fotil naposledy. Postupně je zadal do vyhledávače, až našel jedno jméno, které vypadalo slibně.

Martina Vaňková.

Podle fotek na facebooku zjistil, že její fotr vlastní řadu restaurací Crocodile.

Zapnul tiskárnu a několik fotek vytiskl. Stačí tři, rozhodl se.

Chvíli uvažoval, na jakou adresu fotky zaslat, ale nakonec se rozhodl hodit je přímo jemu domů. Pošle kurýra. S poštou nemá nejlepší zkušenosti a byla by vážně škoda, kdyby se takové krásné umělecké dílo někde ztratilo.

Každopádně počká do rána. Není kam spěchat. Prachy budou. Ta holka je zlatý důl.

Vyndal cédéčko, kreditku a z batohu pytlíček s koksem. Odsypal trochu prášku na hladký povrch, několikrát ho přejel kreditkou a šňupnul si.

Pak se rozchechtal.

Až bude mít prachy, vypadne z téhle díry a odjede do New Yorku. Jo, tam se umění rozumí. Udělá to jako ten potrhlej fotograf. Jak jen se jmenuje? Saudek? Jo, udělá to jako Saudek. Bude fotit prasečinky a bude tomu říkat umění. Taky bude mít dost na to, aby si zaplatil ty nejkrásnější okérovaný modelky a udělal z nich nový Pirelli.

A až vydělá spoustu prachů, bude fotit přírodu. Zabalí to v New Yorku, odjede za polární kruh a bude fotit vlky samotáře.

Jo, a teď ty prachy!

Kolik tak bude potřebovat na nový start v New Yorku?

Klidně si může říct o hodně, ta holka má pro svého fotra určitě velkou cenu.

A hlavně, její fotr to může zaplatit. Tak kolik?

Zapálil si cigáro a začal počítat, kolik ho jeho nový život bude stát.

4

František Vaněk vyzul boty a srovnal je na žlutou rohožku s motivem tulipánů. Strčil klíče do zámku, ale než odemkl dveře, zazvonil mu mobil. Ve skupině devíti čísel poznal kontakt, který snad stokrát žádal, aby mu nevolal. Domluva je jasná: vždy volá on.

Chvíli váhal, zda hovor netípnout, ale pak se jej rozhodl přijmout.

„Co chceš? Víš, že mi nemáš volat!“ zavrčel tlumeně.

„Už víš něco o Martině?“

„To voláš jen kvůli tomu?“

„Chybíš mi.“

„Ty neznáš domluvu?“

„Jasně. Ale tohle je mimořádná situace.“

„Tak už mi nevolej!“

Na druhé straně se ozvalo pravidelné pípání.

František Vaněk otočil klíčem v zámku a vešel dovnitř. Podlaha v předsíni byla vyhřátá. Do nohou se mu rozlilo příjemné teplo. Podlahové topení, nejlepší věc, kterou v rámci poslední renovace v bytě udělali. Rozsvítil světlo a uložil kabát do skříně. Podíval se na sebe do zrcadla a rukou si přejel navlhlý účes. V této chvíli ho zpravidla vítala Tereza. Dnes se neobjevila.

Chvíli poslouchal zvuky domova a pak zakřičel:

„Terezo! Jsi doma?“ Jeho hlas rezonoval v jejich perfektně uklizené hale a nesl se dál bytem.

Ticho. Nikdo se neozval.

František vyndal z kapsy mobil a zkusil zavolat své ženě. Domluvili se, že na něj počká doma.

Mobil párkrát zazvonil a František si všiml, že melodie, kterou má Tereza nastavenou v mobilu jako vyzvánění, vychází z její ložnice.

„Jsi doma, Terezo?! Slyšíš!“ zakřičel nervózně. Nikdo se neozval. Začal prohledávat jednotlivé místnosti, až našel Terezu v koupelně. Byla upravená, jako obvykle, jen vlasy měla rozpuštěné. Klečela na dlažbě, na rukou gumové rukavice a kartáčkem drhla čistě bílé spáry. Ve vzduchu byl cítit saponát. Moře saponátu. Otevřel okno.

„Co tady děláš?!“ obořil se na ni, ale hned toho litoval. Doktor přece říkal, že se na ni nesmí křičet. Nemůže za to, je to nemoc.

Ale Tereza nereagovala. Dál drhla spáru, ve které již nemohla být ani jedna bakterie. Do obličeje jí neviděl. Dlouhé blonďaté kadeře jí padaly do tváře.

„Terezo,“ zatřásl jí ramenem. Byl si jistý, že ho nevnímá.

Podívala se na něj, ale nepřestávala jezdit kartáčkem po spáře, kterou měla před sebou.

„Nech toho,“ chtěl jí vzít kartáč z ruky, ale nenechala ho.

„Musím něco dělat. Musím to tu vyčistit. Nech mě,“ přitlačila na kartáč, až se štětiny rozprostřely do všech stran a ona tu spáru drhla plastovou částí.

„Potřebuji s tebou mluvit. Pojď si dát čaj.“ Doktor říkal, že je sice stabilizovaná, ale může se to kdykoli vrátit. Psychické nemoci nevyléčíme, jenom potlačíme jejich projevy. Mohou léta spát, ale stačí jediný podnět a opět se probudí.

Možná je čas, aby zavolal lékaři, napadlo ho. Potom by však o tom všem musel říct policii, a to se mu nechce. Ne, skandál nepotřebuje. Martina se tak jako tak vrátí, tak proč vytahovat staré kostlivce ze skříně. Ne, teď musí stát při Tereze a ochránit ji.

„Terezo,“ objal ji. Chvíli ji pevně držel, až pustila kartáč a taky ho objala. „Půjdeme na ten čaj.“

Rozplakala se. „Mám strach. Velký strach.“

„Bude to dobré,“ rukou jí přejížděl po útlých zádech. Upřela na něj uslzené oči. Byla tak krásná, přesto mu nestačila. Pořád ji miloval, ale bylo to málo. Její křehká duše mu neposkytovala, co potřeboval. Někdy byla jako dítě, o které se musí postarat. Takovou ženu si nevybral. Takovou mu přihrál osud. Ale kdyby ji opustil, přišel by o majetek, který sice on spravuje, ale formálně patří jí. Její otec to perfektně zařídil, aby v případě rozvodu nedostal ani vindru.

„Pojď na ten čaj, miláčku,“ políbil ji do vlasů a pomohl jí vstát. Pak jí sundal gumové rukavice a zahodil je do koše.

„Počkej,“ zavřela odpadkový koš a očistila jeho víko navlhčenou houbičkou. Potom uklidila rýžák a saponát a houbičku dala sušit na odkapávací pult.

Poklidně počkal, až dokončí svůj rituál a odvedl ji do kuchyně. Pamatoval na slova doktora, že rituály uklidňují.

„Jaký si dáš čaj?“ zapnul rychlovarnou konvici.

„Udělám to,“ nervózně začala otírat kapičky vody, které zůstaly ve dřezu poté, co František napustil vodu.

„Sedni si,“ odvedl ji ke stolu, když skončila. „Udělám ti čaj s rumem,“ zarazil se. Doktor přece říkal žádný alkohol. Ten to může zhoršit.

„Nechci alkohol. Nechci nic. Chci jen Martinku,“ začala bušit pěstí do stolu, následně jej začala hladit a leštit dlaní.

„Volala jsi všem kamarádkám?“ měl chuť ji zarazit, chytit za ruce a zastavit to její bláznění, ale věděl, že by to ještě zhoršil. Podal jí čisticí hadřík.

„Samozřejmě,“ stírala stůl hadříkem.

„Určitě bude u některé z nich.“

„Proč by se mi neozvala?“

Na tohle František odpověď neznal. Vyndal z krabičky několik pytlíků jasmínového čaje a vložil je do konvice. Nenápadně otevřel šuplík, ve kterém má Tereza dávkovač s léky, a zkontroloval, zda měla svoji dnešní dávku.

Vzala si je.

Zalil čaj a na tác připravil dva podšálky, dva šálky, dvě lžičky, mističku s citrónem a cukřenku. Zkontroloval, zda je v cukřence dost cukru, ačkoli ani jeden z nich nesladí, ale Tereza je neklidná, pokud čaj není podáván tak, jak má být.

„Ještě ubrousky,“ řekla, když před ni postavil čaj.

František došel pro balení s ubrousky a položil je doprostřed stolu.

Tereza je přerovnala a řekla: „Myslím, že bys o tom měl říct policii.“

Ve Františkovi zatrnulo.

„Nic jsem jim neřekla, ale myslím, že bychom to měli udělat.“

„Snad jim nechceš říct, co se stalo před dvěma roky?! To s tím nemá nic společného.“

Tereza zavrtěla hlavou. „Ne, chci, abys jim řekl o té kočce.“

František si oddechl. „Ta kočka zemřela přirozenou smrtí.“

„Ne, tu kočku někdo otrávil. Řekl to veterinář.“

„Blbost. Něco sežrala.“

„Byla otrávená. Někdo po nás jde.“

„Ne, ta kočka nejspíš sežrala otrávenou myš.“

„Byla otrávená a já si dodneška vyčítám, že jsme nepodali trestní oznámení. Co když to Martinky zmizení souvisí s tou kočkou?“

„Nesouvisí,“ stříkl si citron do šálku a zalil jej vroucím čajem.

Tereza okamžitě setřela ubrouskem kapičku, která skončila vedle hrnku.

„Slib mi, že policii řekneš o té kočce,“ chytla manžela za ruku a zoufale mu zarývala prsty do kůže. Stejně jako to dělávala ta jejich prašivá kočka, napadlo Františka.

„Slib mi to.“

„Dobrá,“ souhlasil nakonec. Jen netušil, jak policii bude vysvětlovat, že tu kočku otrávil sám.

A proč? Proti kočce samotné nic neměl, ale už nemohl vydržet manželčino věčné vysávání kočičích chlupů. Ten vysavač, který u nich doma kvůli kočce věčně vrčel, se už nedal poslouchat.

Kdyby měl policii něco vyprávět, řekl by jim o těch dopisech, ale o nich Tereza naštěstí nic neví. Jak by mohla. To by musela vědět o tom, jak špatně investoval její peníze a jak se z toho musel rychle dostat.

Ale to už je pryč. To rozhodně vytahovat nebude. Jasně, u těchto lidí člověk nikdy neví, ale kdyby po někom šli, vyřídí si to s ním a nebudou do toho tahat dceru.

Ne. Martina je určitě v bezpečí. A odešla z domova jen kvůli němu. A za pár dní se určitě vrátí, ale to nemůže nikomu vykládat. Pak by musel říct i důvod, proč odešla, a to by v koncernu restaurací Crocodile, zrovna jako v rodině Vaňkových, skončil.

Anebo je tu ještě jedna možnost, podíval se nervózně na Terezu. Podle všeho byla poslední, kdo s Martinou mluvil. Ale je to pravda? Nebyla také poslední, kdo ji naposledy viděl? Co se stalo od té doby, kdy se s Martinou pohádal?

Možná o tom řekla Tereze. Možná to Terezu rozrušilo. Možná se stalo něco hodně ošklivého.

Ta možnost, že Tereza Martině ublížila, tu je. Každopádně nebylo by to poprvé, kdy se Tereza pokusila svoji dceru zabít.

František rychle zahnal takové představy.

I kdyby jeho bujná fantazie byla založena na pravdě, policii o tom nic neřekne. Není důvod.

Není důvod, proč by ničil bezpečné hnízdo Vaňkových. Martina se vrátí.

Anebo by Tereza skutečně své dceři ublížila? Nervózně si prohlížel ženu sedící naproti němu. Právě papírovým ubrouskem leštila roh stolu, ačkoli on sám by dal krk na to, že to už dneska dělala několikrát.

Co se jí asi honí v hlavě?

5

Bylo kolem půlnoci, když Pavel Matouš nazul boty na běhání a před svou garsonkou v Oldřichově ulici vykouřil poslední cigaretu. Ne poslední cigaretu v životě, ani poslední cigaretu toho dne, ale prostě poslední, než si šel zaběhat.

Bylo chladno. Teploměr ukazoval kolem nuly, ale to mu nevadilo. Rád běhal v zimě, zrovna jako v noci. Mělo to dvě výhody, nepotkával moc lidí a měl klid přemýšlet. Když byl ženatý s Renatou, šel si v noci zaběhat jen výjimečně. Zpravidla když ho manželka naštvala a on ze sebe musel dostat vztek. Jo, Renata má patent na to, jak ho rozžhavit doběla, a teď, po rozvodu, je to snad mnohem horší. Proto běhá. A možná intenzivněji.

Utíká. Před ní. Před sebou. Před bolestí.

Ale pořád je příliš pomalý. Pořád ze sebe nemůže dostat ten žal po své dceři.

Udělal několik dřepů a protáhl si svaly. Pak dýchl na promrzlé ruce a přes hlavu přetáhl kapuci. Přesně tu kapuci, která patří k té staré seprané mikině, do které mu cigarety vypálily několik děr, a kterou si nesměl obléct, když s ním výjimečně běhala Renata, protože s někým, kdo vypadá hůř než houmlesák, jak se rozčilovala, ona mezi lidi nepůjde. Ani do parku. A už vůbec ne po tmě. Teď se Renata přestěhovala do jejich nového domu, který postavili v klidné čtvrti za Prahou, a žije v něm sama. Jemu zbyla jen stará propálená mikina, kterou si může nosit, kdy chce.

V mládí závodně běhal, dokonce několikrát běžel půlmaraton, dnes stěží zaběhne cokoli za slušný čas. Ale zlepšuje se. Od té doby, co ho Renata vykopla a on se s veškerým svým osobním majetkem, čítajícím dvě nadité igelitky a jedny lyže, přestěhoval do garsonky pod Vyšehradem a dostal se z té nejhorší depky, kdy nebyl schopný ani vylézt z postele a jít do práce, je na tom mnohem líp. Běhá. Deset kilometrů není žádný problém. Tedy pokud není ožralý. Což je poslední dobou málokdy. Rozeběhl se a objevila se ostrá bolest v levém koleni.

Ale to nevadí. Bolest je žádoucí. Tlumí smutek, který vychází z duše.

Sofii jsou sotva dva roky. Začala roztomile žvatlat a pořád ho nutila, aby dělal koníka a vozil ji na zádech. Také ho při tom bolelo koleno. Když se vymlouval, že už je koník unavený, upřela na něj ty krásné čokoládové oči, které má po něm, a rozplakala se.

Stejné čokoládové oči viděl, když po hádce s Renatou nastrkal svoje věci do igelitky a řekl svojí holčičce, že musí na delší chvilku odejít.

Ty čokoládové oči!

Ale řekl, že se vrátí! To ale netušil, že se mu Renata pomstí, že použije tu nejsilnější zbraň, že mu zakáže vídat se se svojí dcerou.

Tak to posral, no a co?! To už má do smrti vidět ty krásné čokoládové oči jenom na fotce?!

Zatnul svaly a běžel ještě rychleji. Nesmí na ni myslet. Nesmí. Nebo se zblázní. Co je to za spravedlnost, že nemůže být s ní!

Měl by to jednou provždy vyřešit, ale na to teď není čas. Má práci. Má případ. Nesmí to pokazit. Musí pohlídat, aby ho se zmizením Martiny nikdo nespojoval.

Běžel po zamrzlé pěšině a občas uskočil stranou, aby se vyhnul zledovatělé louži. Tělo mu vlhlo, před ústy se objevovaly malé obláčky a on se snažil nemyslet na to, jak na něj Sofie křičí, že je její dráček.

Myslel na Martinu, myslel na tu noc v baru, na tu noc u ní doma. Ale jediné, co si jasně vybavoval, byla její tvář a dlouhé blonďaté vlasy. Byla rozrušená. Ale proč? Na to si nemohl vzpomenout. Chtěla pití. Objednal jí panáka a sobě další pivo. Byl namol. Přesto ta krásná holka podle všeho po něm zatoužila a on se nad ránem probudil u ní v pokoji.

Víc si nepamatuje. Spal s ní?

Určitě. Zná se. Jiné alkohol odrovná, jemu dodává kuráž a chuť.

Takže s ní spal.

Bylo jí teprve sedmnáct. A jemu bude čtyřicet.

Fajn! Měl v posteli sedmnáctku a nic si nepamatuje.

Škoda.

Pocítil únavu v lýtkách, ale nepřestával. Běžel dál.

To přejde.

Zatím to vypadá, že ho nikdo u nich v domě neviděl. To je dobrá zpráva. Taky pročesal její pokoj a nic nenašel. Ani deník. Notebook poslal na expertízu. To chvilku potrvá. Podle všeho to vypadá, že ani tam nic nenajdou. No, uvidí se.

Musí si vymyslet pravdivou výmluvu, proč byl s ní, kdyby ho někdo poznal. Musí počítat se vším. O to spíš, že si nic nepamatuje.

Odpoledne prověřil kontakty ze seznamu, které mu dala Tereza. Žádná z kamarádek o ní nic neví. Nikdo si nevšiml ničeho zvláštního, nikdo s ní neměl problém.

Podle všech výpovědí to byla normální holka. Veselá.

Hodná. Možná trochu víc ukecaná.

Tak proč si nemůže vzpomenout na nic z toho, co ten večer říkala?!

Kluka prý neměla. Kdyby jo, určitě by se svěřila. Ale na to se spolehnout nemůže.

Prověřil i její lékařku. Před čtrnácti dny byla na očkování proti rakovině děložního čípku. Její gynekoložka potvrdila, že byla panna.

Je jen jedna možnost. Buď ji připravil o panenství, nebo to udělal někdo před ním.

Volal i do školy. Ředitelka soukromého lycea mu toho příliš neřekla. A Martiny třídní dnes nebyla ve škole. Zemřel jí otec a dnes dopoledne měl pohřeb. Ředitelka slíbila, že se s ní spojí a ráno by s ní mohl mluvit. Ale poví mu o Martině něco nového?

Taky zjistil, že Martina byla dobrovolnicí v charitě Na Cestě, kde rozdávala jídlo bezdomovcům. Tu stopu bude muset ještě prověřit. Ředitelka lycea mu řekla, že charita Na Cestě je vlajková loď jejich školy, studenti tam dochází dobrovolně a pravidelně.

Každopádně to prověří.

Podíval se na hodinky. Běží padesát šest minut. Ještě půl hodiny vydrží, rozhodl se. Musí pořádně servat tělo, jinak bude ležet v posteli a tupě civět na strop, na kterém se budou odrážet blikající neony z večerky, která je naproti domu, kde bydlí, a bude myslet na čokoládové oči, které, jak mu v pátek sdělila Renata, letos už neuvidí.

Přitom domluva byla jasná. Na Vánoce ji má mít celé dva dny jen on.

Ale kvůli tomu, že párkrát nepřijel na čas a kvůli práci musel zrušit dva víkendy, kdy měl mít Sofii, ho Renata nechce vidět ani příští týden na oslavě jejích druhých narozenin.

Řekla to jasně: Na oslavu nepřijedeš, i kdybych měla na silnici nasypat hřebíky. A to, že je toho schopná, o tom rozhodně nepochyboval. Těžko se to přiznává, ale u nich doma vládla Renatina ruka. S oblibou se ptala: Miláčku, jak to chceš ty? A vždy když řekl svůj názor, udělala si to po svém anebo podle přání jejích rodičů.

To, že mě vykopla, v tom má určitě prsty její rodina. Nikdy si nemohli zvyknout, že jejich rozmazleného jedináčka, který zdědí rodinné jmění, má dostat obyčejný fízl.

Pro ně jsem nebyl nikdy dost dobrý.

Přemýšlel, jaký kluk by asi vyhovoval rodině Vaňkových. Martina, jedináček ze slušné rodiny, vtipná analogie s Renatou, zasmál se.

Hodina dvacet. Zastavil se na chvilku na vyhlídce na Vyšehradě a podíval se na spící Prahu. V noci je mnohem krásnější. Magická. A neklidná. Je to pulsující žíla zrovna jako on. Miluje ten noční neklid velkoměsta. Nikdy by nechtěl žít jinde.

Popravdě, nikdy netoužil po domě na klidném předměstí. Začali tam stavět, protože to chtěla Renata, přála si bezpečné hnízdo pro jejich dceru. Co chce on, na to se ho nikdo neptal, tedy ano, Renata se ho zeptala: Kde bys chtěl vychovávat naši dceru? A on odpověděl, že v Praze a ona rozhodla, že postaví dům na venkově. V tiché díře za Prahou.

Chvíli se díval na pohybující se světla aut dole pod Vyšehradem a pak se zase rozběhl.

Zítra promluví s třídní a proklepne ještě jednou tu jejich rodinu.

Slušná rodina, z toho spojení mu bylo na blití.

Jeho tchán mlel pořád dokola, že jsou slušná rodina, ale když od nich jednou jedinkrát něco potřeboval, vykopli ho ze slušné rodiny na ulici.

Co by se asi muselo stát, aby to zacloumalo základy slušné rodiny Vaňkových?

Možná je na čase, aby fotku té holky pustil do médií. Tak jako tak to jednou do médií pustí. Buď to udělá on, nebo jeho šéf. Když to udělá on, možná si ho nějaký svědek s Martinou spojí, ale když to udělá šéf, zatluče si další hřebíček do rakve své policejní kariéry.

Pokud se neobjeví do zítřejšího poledne žádné zprávy, bude čas promluvit s médii.

Doběhl zpátky do Oldřichovy ulice, kde byl jeho provizorní domov. Odemkl domovní dveře a potichu vyběhl schody do druhého patra. Mobilem si posvítil na zámek dveří od bytu, protože světlo na chodbě pokaždé rozštěká toho čokla, co má sousedka, a vklouzl do bytu. Ten čokl se přesto rozštěkal.

Ráno mu zase budou nadávat.

Napil se vody a zapálil si cigaretu. Chvíli ji držel v ruce, ale pak ji uhasil ve dřezu. Vzpomněl si na Renatu, jak na něj křičí, že se nedožije ani čtyřicítky, když hulí, jen co doběhne.

Otevřel si plechovku piva a sedl si na postel. Renata by ječela, kdyby tušila, že leze oblečený a zpocený do postele, ale teď tu není, tak si může dělat, co chce. Ačkoli její našponované sykavky slyší, i když tu není.

I tak si nemá kam sednout, protože křeslo mu do igelitky nezabalila. Tahle garsonka nemá víc než jedno rozvrzané dvojlůžko, stůl a dvě barové židle.

Tohle je ale provizorní řešení. Už osm měsíců.

Vypil pivo a otevřel další plechovku. Jeho dech se pomalu zklidňoval a pot ho začal studit. Zapálil si další cigaretu. Možná by měl otevřít okno, ale proč by to dělal, když tu není Renata.

Vykouřil tři cigarety a svlékl si staré tepláky, mikinu a triko. Vše bylo mokré a pořádně smrdělo.

Vlezl do sprchy a pustil si na hlavu studenou vodu. Na těle mu naskočila husí kůže. Bodavé jehličky chladné vody mu dělaly dobře. Zase přebíjely ten smutek, i když čím dál méně.

Když byl osprchovaný, zabalil se do jednoho ze dvou ručníků, které si přinesl ve své igelitce, a rozhodl se zapnout pračku.

Posbíral špinavé ponožky, které měl poházené kolem postele, strčil je do pračky a přidal věci na běhání. Navolil program, který mu pro praní tmavého prádla poradila jedna kolegyně z práce, a přisypal prací prášek. Raději víc než míň.

Snad tenhle pokus dopadne lépe, než když si před týdnem obarvil trenýrky na modro.

Když byl s Renatou, netušil, kde se pračka zapíná, ale když mu došly čisté ponožky z igelitky, pochopil, že je čas seznámit se s novým domácím spotřebičem. Takový je život chlapa, co si posral život!

Když si vyčistil zuby, šel si lehnout. Chvíli se díval do stropu, na odraz blikajícího nápisu večerka, až za hučení ždímání pračky konečně usnul.

Poslední, na co myslel, byly čokoládové oči jeho dcery Sofie.

6

Ve vzduchu čpěla vůně připálené cibulky a ještě něco. Jen si vzpomenout co. Pavel Matouš kráčel tichou školní chodbou, kterou doteky jeho bot ozdobily řadou blátivých otisků. Ale jejich problém, měli mu nabídnout igelitové návleky.

Vzpomněl si na Renatu, vyhrožovala mu rozvodem pokaždé, když si neočistil boty o rohožku a zašlapal předsíň. Nevěřil, že to myslí vážně. Přesto je teď rozvedený. Ale ne kvůli blátě v předsíni. Její důvod k rozvodu byl ještě blbější.

Podíval se na hodiny. Půl deváté. Za chvíli bude zvonit. Ještě má čas, zapálil si cigaretu a pootevřel okno na chodbě. Venku začínalo sněžit, ale tipoval, že do oběda bude po sněhu.

Kouřil rychle, jako by ani nenasával nikotin do úst. Spíš to vypadalo, že zkouší, kolikrát se lze cigaretou dotknout úst, než z ní zbude maličký špaček.

Byl to směšný pohled. A on to věděl. Kouřit v budově školy je i na fízla trochu moc. Ale nemohl si pomoct. Musel kouřit. Musel se uklidnit. To, co ráno našel, není jen tak. To by rozhodilo každého.

„Děláte si prdel?“ zasyčel kdosi za jeho zády. Matouš se otočil a automaticky cigaretu vyhodil z okna.

„Kde si myslíte, že jste?!“ obořil se na něj muž, kterého tipoval na školníka.

„Klídek,“ řekl, ukázal mu odznak a rychlým tempem zamířil ke sborovně.

Neklepal. Otevřel dveře a vstoupil dovnitř.

Sborovna byla velká prosvětlená místnost s velkým oválným stolem uprostřed. Nikdo u něj neseděl. Na stole však byl nespočet hromádek sešitů a popsaných papírů. Zřejmě písemky. V rohu sborovny seděl u malého pracovního stolu dobře oblečený mladý muž a nad ním se skláněla velmi pohledná brunetka v minišatech s hrnkem v ruce. Nevšimli si ho. Byli zabráni do hovoru a on jí prstem přejížděl po levém stehně. Přesně tam, kde končil lem šatů.

Pavel Matouš zakašlal, protože měl pocit, že je vyrušil na počátku něčeho mimořádného.

„Přejete si?“ otočil se muž a ruku položil na svoje stehno.

„Hledám profesorku Mátlovou,“ všiml si úleku v jeho očích a mávl rukou, „klidně pokračujte.“

Svých starostí měl dost a aférka na cizím pracovišti je mu buřt. S jeho případem to nesouvisí.

„Učí v kvartě,“ řekla bruneta a podívala se na hodinky, „za pět minut zvoní.“

„Počkám,“ hledal, kde by se posadil. „Jsem tu služebně,“ ukázal toho dne již podruhé služební průkaz.

„Vy jste přišel kvůli Martině?“ zeptal se učitel.

„Znáte ji?“ přistoupil k nim blíž a opřel se o parapet okna.

„Ani ne. To spíš Karolína,“ ukázal na kolegyni.

„Mám ji na tělocvik. A kroužek moderní gymnastiky.“

„Jaká je?“

„Nadaná.“

„A jinak?“

„Slušná.“

Slušná rodina, vzpomněl si na slova jejích rodičů. Kolikrát to ještě uslyší? „Nic víc mi k ní neřeknete?“ byl lehce popuzený. Na slovo slušná pomalu dostával alergii.

Pokrčila rameny.

„Je oblíbená?“

„Všechna děvčata spolu vycházejí dobře,“ usmála se. Když se usmívala, byla hezčí než Renata, a to je co říct. Jenže Renata se na něj poslední dobou neusmívá vůbec. Takže by ho vůbec nemuselo mrzet, že je rozvedený. Ale jeho to štve. Chybí mu. Chybí mu její úsměv i ty nadávky. Schází mu, jak nádherně ho uměla vytočit. Ačkoli to jí jde teď ještě líp.

„Žádné konflikty?“ snažil se soustředit na případ.

Zavrtěla hlavou.

„Chovala se v poslední době normálně?“

„Myslím, že jo.“

„Měla kluka?“

„Neřekla bych. Zas tak dobře ji neznám. Asi vám moc nepomůžu.“

„Škoda.“

„Snad jen, nepřišla na poslední dva tréninky. Prý jí bylo špatně, ale moc jsem jí to nevěřila.“

„Proč?“

„Protože nebyla jediná, kdo chyběl. Mimo ni chyběla i její nejlepší kamarádka, Klára.“

„A to je divné?“

„Jo. Ty dvě jsou jak dvojčata. Jedna bez druhé nedá ani ránu. Myslím, že se ulily spolu.“

Jo, to ještě nic neznamená. Kdyby on měl vypočítat, kolikrát hákoval, nestačila by mu na to krabička cigaret. Jejich rozhovor přerušil školní zvonek a sborovna se pozvolna začala plnit vyučujícími. Pavel Matouš vyndal z kapsy vizitku Policie České republiky, na které bylo jeho jméno, hodnost a telefonní číslo, a požádal učitelku, ať se určitě ozve, když si vzpomene na něco zajímavého.

Možná by se mohla ozvat i jen tak. Nenávistně se podíval na toho dobře oblečeného učitele.

Než tak učinil, byla sborovna plná. I přesto v řadě příchozích učitelů snadno poznal Martiny třídní, profesorku Mátlovou. Malá drobná žena kolem šedesátky. Na sobě měla černý kostýmek a kolem krku černou šálku. Truchlila.

„Je to hrozné,“ řekla, když našla prázdnou třídu a zůstali sami.

Pavel Matouš si nebyl jistý, zda mluví o Martině nebo o svém žalu.

„Byl to špatný týden,“ sedla si na lavici. V ruce křečovitě svírala velký svazek klíčů. Prsty měla zarudlé a kostnaté. Kolem nehtů řadu záděr.

Pavel Matouš se rozhodl, že ji nechá mluvit. Ta žena s nateklými vaky pod očima se několik dnů nevyspala. Nesmí na ni tlačit. Potřebuje klid, jen pak je šance, že mu řekne něco podstatného.

„Nejdřív můj manžel. A pak otec.“

Unikl mu nechápavý pohled, kterého si okamžitě všimla.

„Můj manžel má rakovinu. Na plicích. Je silný kuřák. Dalo se čekat, že jednou tak skončí,“ podívala se na zažloutlé konečky Matoušových prstů, které obarvil nikotin. „Měl byste s tím přestat. Doktor říkal, že tu nebude víc jak několik měsíců.“ Odmlčela se. „Ve čtvrtek mi zemřel otec. Včera měl pohřeb.“ Několik minut bylo ticho. Jako by vzpomínala. „A teď Martina. Kdy jsem ji viděla naposled? V pátek už jsem tu nebyla. Suploval za mě profesor Stehno. Ve čtvrtek. Ve škole jsem byla naposledy ve čtvrtek. Měla jsem ji na češtinu a francouzštinu. Čeština ji moc nebaví, ale na francouzštinu je skvělá. Je má nejlepší studentka. Ačkoli, Klára je také šikovná. Ty holky mají sen, že budou žít ve Francii. Douce France!“

„Jak se chovala poslední týden?“

„Každá z nich věří, že na ně čeká svět, ale opak je pravdou,“ mluvila dál, jako by jeho otázku neslyšela.

„Nevím, kdo tu jejich partu víc táhne, jestli Martina nebo Klára, ale řekla bych, že z těch dvou je mnohem chytřejší Martina. Klára je impulzivní, reaguje rychle, často zbrkle. Martina si věci promýšlí, vyčkává, nejedná bezhlavě. Někdy se divím, že tak rozdílné povahy mohou být nejlepší kamarádky,“ podívala se z okna a tvář jí ještě víc zešedla. V očích se jí leskly slzy.

Pavel Matouš pochopil, že mu dnes více neřekne.

Nedá se nic dělat, bude muset promluvit s jejími spolužáky. A především s Klárou. Ale nejdřív se podívá do její skříňky. Zadoufal, že o to nebude muset požádat školníka.

Musel.

Šatny smrděly zpoceným oblečením. Občas k němu zavála vůně pánského deodorantu nebo svěží květinový parfém. Přesto to nebylo místo, kde by chtěl trávit více času, než musí.

Martiny skříňka byla hned vedle skříňky Kláry Zedníčkové. Měla na sobě nalepenou půlku srdce. Druhá půlka byla na Klářině skříňce.

Školník mu půjčil univerzální klíč, a tak tu skříňku bez problémů otevřel. Nandal si gumovou rukavici a začal ji prohledávat.

První, co ho napadlo, když na horní polici uviděl řadu vyskládaných sešitů, že je to ideální místo na schování deníku. Rychle všechny sešity prolistoval, ale k jeho velkému zklamání, nebo spíš radosti, mezi nimi deník nebyl.

Na další polici byly učebnice a penál. Za nimi byla zastrčená malá dárková taštička s obrázky štěňátek s infantilním nápisem: jsem tvůj pejsek. Když se podíval dovnitř, byl v ní plyšový pes.

Třetí police byla prázdná.

Dole ve skříňce ležela velká sportovní taška. Byla plná a těžká. Když ji vyndal, všiml si sešlapaných pantoflí a zmačkané obálky. K jeho zklamání v obálce nic nebylo. Otevřel sportovní tašku. Byl v ní gymnastický dres, černé gymnastické cvičky a igelitka s náhradním oblečením. Dvě trika, legíny a sportovní mikina.

Nic, co by ho kamkoli dovedlo. Vrátil věci do skříňky a univerzálním klíčem ji zase zamkl.

Možná kdyby na vedlejší skříňce nebyla druhá půlka srdce, nikdy by ho nenapadlo podívat se dovnitř, ale takhle měl pocit, že se nedozvěděl všechno. Vložil klíč do skříňky s číslem 39 a štítkem Klára Zedníčková a otočil jím.

Na dveřích visel kabát. Jeho límec byl ještě navlhlý od sněhu.

Na horní polici bylo opět několik sešitů a knih.

Ve druhé polici ležel batoh. Byly v něm věci na gymnastiku a peněženka s drobnými mincemi.

Na třetí polici byly dvoje náhradní rukavice, šála a čepice. Také hřeben, několik sponek a dvě balení papírových kapesníků. Láhev s pitím a nakousnuté jablko.

Ve čtvrté polici byla kosmetická taštička. V těch serepetičkách, co byly uvnitř, se nevyznal, i když byl s Renatou ženatý skoro tři roky. To není tvoje starost, říkala mu, když jí nadával, že místo do potravin chodí na nákupy jen do drogerie. Ale jeho starost to byla, šminek měli plnou koupelnu a lednici prázdnou. Rtěnky nejsou rohlíky a hlad mu nezaženou, i když mají malinovou příchuť. Jediné, co by mohl označit za trochu zajímavé, bylo balení hormonální antikoncepce, které našel. I když, na tom není nic špatného. Zklamaně zapnul kosmetickou taštičku a vyndal velkou koženou tašku přes rameno, která byla zastrčená vzadu za kozačkami.

Když ji otevřel, měl konečně pocit, že našel něco zajímavého. Černé síťované triko. Koženou minisukni. Červenou podprsenku a… Zarazil se.

Červené krajkové kalhotky.

Nemusel si je dlouho prohlížet. Malé lehké nic, které už dneska jednou v ruce měl.

Úplně stejné červené kalhotky našel dnes ráno v bubnu své pračky.

Je si jistý, jsou úplně stejné. Elastická krajka na zadku, ve předu klínek a malá mašlička s lesklým kamínkem. Má dojem, že jim Renata říkala brazilky. Prý je v nich zadek nejhezčí. I když Renata měla zadek krásný v čemkoli.

Je tu jen jeden rozdíl. Na těch, co visí u něj doma na topení v koupelně, je zapraná krev.

A rozhodně nejsou Renaty.

Je v tom namočený. Tyhle kamarádky se rozdělily o srdce i o duopack se spodním prádlem.

O co dalšího se dělily? To je teď nepodstatné. Těch kalhotek se musí rychle zbavit. Ale jak se k nim dostal?

Musel si je strčit do kapsy, když byl s ní.

Nebo mu je tam strčila ona? Proč je na nich krev?

Na nic z páteční noci si nepamatuje.

Poslední, co si vybavuje, že šel běhat. Na sobě měl svoji oblíbenou starou mikinu a tepláky. Ještě než stihl udělat několik dřepů před domem, zazvonil mu mobil. Renata. Byla strohá. Řekla, že s malou Sofií nemá na Vánoce počítat.

Lomcoval jím vztek a on zamířil do první hospody, která měla otevřeno. Dal si pár piv a pak se začal s někým pošťuchovat. Ani neví proč. Měl chuť se rvát. Servírka ho vyhodila dřív, než si stihl nechat rozbít držku. Pak šel do baru a tam potkal ji. Martinu.

Ale to už toho vypil tolik, že si ji stěží vybavuje. Nic víc. Jen oči, úsměv a dlouhé vlasy.

Možná je to ale jen jeho fantazie.

Dobře. Ty kalhotky byly v jeho kapse. To může mít rozumné vysvětlení. Buď si vzal suvenýr, nebo mu ho dala sama.

Ale proč na nich byla krev? To netuší.

Jen doufá, že té holce něco neudělal. I když naštvaný ten večer byl až moc.

7

V pokoji hraje tichá hudba. Hraje pokaždé, když je uvnitř. Je to rituál, na kterém velmi lpí. Vždy poslouchá to samé. Bachovy klavírní koncerty. Smutné podmanivé tóny kláves ho uklidňují. Dávají mu pocit bezpečí. Stalo se jen dvakrát, že bylo v pokoji ticho. Jednou nešla elektřina, podruhé přehrávač. Od té doby se pojistil. Všechny koncerty má nahrané v mobilu a k němu má dva záložní zdroje.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sedmnáctka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.