Vášeň

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Jeanette Wintersonová

Vášeň – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Vášeň som napísala v roku 1986, v čase boomu Thatcherovej, yuppies a chlapcov zo City, čo rýchlo zbohatli a nerátali straty. Moje vlastné mestá sú vymyslené – mestá rozličných jazykov, vzťahov, slov ako lávky a mosty do vnútorného mesta, kde mince nie sú peniaze, ale emócie.

Chcela som vytvoriť samostatný svet, nemal to byť únik, ale zrkadlo, tajné zrkadlo, ktoré zostrí a znásobí možnosti skutočného sveta. Podržte ho a je tam vaša tvár, maskovaná časom a miestom, zmenená na druhú šancu?

Vášeň nie je historický román, je ním iba do tej miery, ako sú naše životy históriou.

Vášeň nie je romanca, je ňou iba do tej miery, ako sú životy nás všetkých poznačené mužmi a ženami, do ktorých sme sa zaľúbili...

--

Za toto nové vydanie by som sa chcela poďakovať tímu v Bloomsbury, ktorý pôvodne vydal knihu v roku 1987, hlavne Liz Calderovej.

Mojej vtedajšej agentke Pat Kavanaghovej, poradkyni a priateľke Philippe Brewsterovej a, samozrejme, Donovi a Ruth Rendellovcom, ktorí ma prichýlili vo svojej chate.

Rada by som sa poďakovala aj Caroline Michelovej a všetkým vo Vintage Books.

A s láskou ďakujem svojej partnerke Peggy Reynoldsovej.

Jeanette Wintersonová 1996

Z rodného domu ťa vyhnal šialený ľúbostný požiar,
prešla si cez more, v ktorom sa taja dve skaly v úžine smrti.
Stade si vyviazla šťastne a žiješ v končinách žírneho kraja.

Euripides: Medeia

Jeden

Cisár

Napoleon mal tak rád kuracinu, že nútil svojich kuchárov, aby varili od vidím do nevidím. To vám bola kuchyňa – vtáky v rozličných štádiách odstrojenia, niektoré ešte studené a zavesené na hákoch, niektoré sa pomaly obracali na ražni, ale väčšina ležala na hromade a vyšla nazmar, lebo cisár nemal čas.

Zvláštne dať sa tak ovládať apetítom.

Toto bola na vojne moja prvá vojenská hodnosť. Začínal som vykrúcaním krkov a zakrátko som sa stal mužom, ktorý niesol misu v hlbokom blate do jeho stanu. Obľúbil si ma, lebo som bol nízky. Lichotím si. Ale nedá sa povedať, že ma neznášal. Mal rád iba Jozefínu, ale asi tak, ako mal rád kurence.

Cisára nikdy neobsluhoval niekto vyšší ako meter päťdesiatpäť. Držal si nízkych sluhov a vysoké kone. Jeho obľúbený kôň bol vysoký meter sedemdesiat, chvostom dokázal tri razy omotať chlapa a ešte vždy by zostalo dosť na parochňu pre jeho milenku. Ten kôň mal diabolské oko a v stajni bolo takmer rovnako veľa koniarov ako kureniec na stole. Tých, ktorých to zviera nezabilo kopnutím nohy, jeho pán vyhodil, lebo srsť sa mu neleskla alebo zubadlo bolo zelené od trávy.

„Nová vláda musí očariť a privádzať do úžasu,“ hovoril. Potom, tuším, dodal čosi o chlebe a cirkuse. Nečudo, že keď sme našli nového koniara, bol to cirkusant a siahal koňovi len po slabiny. Pri kefovaní používal rebrík, ale keď ho viedol na prechádzku, vyšvihol sa do výšky a pristál rovno na jeho lesklom chrbte, zatiaľ čo kôň sa vzpínal a erdžal a nedokázal ho zhodiť, ani keď zaryl pyskom do zeme a zadné dvíhal k Bohu. Potom zmizli za oponou prachu a jazdili celé kilometre, trpaslík sa držal jeho hrivy a vykrikoval v tom svojom zvláštnom jazyku, ktorému nikto z nás nerozumel.

Zato on rozumel všetko.

Rozosmieval cisára a s koňom sa mu darilo, teda zostal. A stali sa z nás priatelia.

Raz večer sme boli v poľnej kuchyni, keď vtom zazvonil zvon, akoby ho rozhojdal sám diabol. Všetci sme vyskočili a jeden bežal k ražňu, druhý začal leštiť príbor a ja som si musel znova obuť čižmy a pripraviť sa na pochod v zamrznutých koľajach. Trpaslík sa len smial a hovoril, že s koňom si rozumie lepšie ako s pánom, ale my sme sa nesmiali.

A už sa to nesie, prizdobené petržlenovou vňaťou, ktorú kuchár pestuje v prilbe mŕtveho muža. Vonku tak husto snežilo, až som sa cítil ako postavička v detskej snehovej fujavici. Musel som prižmúriť oči, aby som videl žltú machuľu, ktorá ožarovala Napoleonov stan. Takto neskoro v noci nikto iný nesmie svietiť.

Paliva je málo. Všetci nemáme stany.

Keď som vošiel dnu, sedel pri glóbuse. Nevšimol si ma, krútil glóbus dookola, držal ho nežne oboma rukami ako ženské prsia. Zakašľal som a on náhle pozrel na mňa so strachom v očiach.

„Polož to sem a choď.“

„Nechcete, aby som to nakrájal, pane?“

„Ja to zvládnem. Dobrú noc.“

Viem, ako to myslel. Už ma málokedy žiada, aby som pokrájal mäso. Len čo odídem, zdvihne pokrievku, vezme ho do ruky a natlačí si ho do úst. Najradšej by bol, keby celá jeho tvár boli ústa, aby si do nich mohol vopchať celého vtáka. Ak budem mať ráno šťastie, nájdem vidlicovú kosť pre šťastie.

Nepoznáme horúčavu, len rozličné stupne chladu. Už si nepamätám ten pocit ohňa na kolenách. Ešte aj v kuchyni, najteplejšom mieste v každom tábore, je teplo také slabé, že sa nešíri doďaleka a medené hrnce sú orosené. Raz za týždeň si stiahnem ponožky, aby som si ostrihal nechty na nohách, a ostatní mi hovoria dandy. Sme celí bieli, len nosy máme červené a prsty modré.

Trikolóra.

Robí to preto, aby udržal kurence čerstvé.

Využíva zimu ako komoru.

Ale to bolo dávno. V Rusku.

Teraz ľudia hovoria o tom, čo urobil, akoby to malo zmysel. Akoby aj jeho najhoršie chyby boli len výsledkom smoly alebo arogancie.

Bolo to hrozné.

Slová ako pustošenie, znásilnenie, bitúnok, krviprelievanie, hlad sú ako zariekadlá, ktoré majú držať na uzde našu bolesť. Slová o vojne, ktoré sa dajú zniesť.

Ja vám porozprávam iné príbehy. Mne môžete veriť.

Chcel som byť bubeníkom.

Dôstojník, čo ma verboval, mi dal vlašský orech a povedal, aby som ho rozlúskol medzi prstami. Nešlo mi to a on sa len zasmial, vraj bubeník musí mať silné ruky. Vystrel som dlaň s orechom a požiadal som ho, aby ho rozlúskol. Očervenel a poveril nadporučíka, aby ma zaviedol do poľnej kuchyne. Kuchár prebehol pohľadom po mojom vycivenom tele a vyhlásil, že nie som súci sekať mäso. Mne vraj nie je súdené každý deň krájať bezmenné mäso do guláša. Povedal, že mám šťastie a budem pracovať pre samého Bonaparteho. Na zlomok okamihu som si predstavil, ako sa zaúčam za cukrára a staviam krehké veže z cukru a zo šľahačky. Prešli sme k malému stanu, pri vchode stáli dvaja apatickí vojaci.

„Bonaparteho osobný sklad,“ oznámil mi kuchár.

Priestor od zeme po kupolu bol nabitý drevenými klietkami s hranou zhruba jeden lakeť a pomedzi ne viedli chodbičky, ledva mali šírku muža. V každej klietke boli dva-tri vtáky, zobáky a pazúry odrezané, a hľadeli cez škáry rovnakými tupými očami. Nie som padavka a na dedine som videl kadejaké zmrzačenie, ale nebol som pripravený na to ticho. Nič tam ani nešuchlo. Mohli byť mŕtve, mali byť mŕtve, len oči ich prezrádzali. Kuchár sa zvrtol na odchod. „Tvojou úlohou bude vykrútiť im krky.“

Odkradol som sa do prístavu, a keďže kameň bol vyhriaty aprílovým slnkom a cestoval som dlhé dni, zaspal som a snívalo sa mi o bubnoch a červenej uniforme. Zobudila ma čižma, tvrdá a ligotavá, ten pach sedla som poznal. Zdvihol som hlavu a videl som, že čižma spočíva na mojom bruchu, ako ten orech ležal na mojej dlani. Dôstojník na mňa ani nepozrel, len vyhlásil: „Teraz si vojak a ešte budeš mať dosť príležitostí spať na čerstvom vzduchu. Vstávaj!“

Zdvihol nohu, a keď som sa pozviechal, z celej sily ma kopol do zadku. Hľadel pred seba a zamrmlal: „Tvrdý zadok, to ti treba uznať.“

Zakrátko som sa dozvedel, akú má povesť, ale mňa neobťažoval. Zrejme ho odpudzoval slepačí pach.

Od začiatku sa mi cnelo za domovom. Chýbala mi mama. Chýbal mi kopec, nad ktorým sa slnko skláňa do údolia. Chýbali mi každodenné veci, ktoré som nenávidel. Na jar sú u nás doma lúky posiate púpavami a po dlhých mesiacoch dažďov rieka znova plynie. Keď k nám prišli verbovať do armády, boli sme odvážni a smiali sme sa, že je načase, aby sme videli aj niečo iné než červenú maštaľ a kravy, ktoré sme priviedli na svet. Okamžite sme podpísali papier a tí, ktorí nevedeli písať, urobili nadšenú čarbanicu.

V našej dedine sa koncom roka vždy zapaľuje vatra. Staviame ju celé týždne, vysokú ako katedrála s kacírskou vežou z polámaných osídel a zablšených slamníkov. Víno tečie potokom, tancuje sa a v tme sa mladí ľudia túlia k sebe, a keďže sme odchádzali, dovolili nám ju zapáliť. Keď slnko kleslo za obzor, hodili sme do stredu vatry päť horiacich polien. V ústach mi vyschlo, keď som počul, ako sa drevo chytilo a vynoril sa prvý plamienok. Túžil som byť svätcom, ktorého chráni anjel, aby som mohol skočiť do vatry a vidieť, ako moje hriechy horia v plameňoch. Chodím na spoveď, ale nie je v tom ten pravý zápal. Treba to robiť od srdca, alebo vôbec.

Sme vlažní ľudia, aj keď sa radi veselíme a tvrdo pracujeme. Nedotkne sa nás veľa, ale my túžime, aby sa nás dotklo. V noci ležíme v posteli, bdieme a želáme si, aby sa temnota rozostúpila a ukázala nám vidinu. Naše deti nás desia, ako úprimne dávajú najavo svoje pocity, ale my sa usilujeme, aby z nich vyrástli ľudia ako my. Vlažní ako my. V takúto noc, keď sú ruky aj tváre rozhorúčené, veríme, že zajtrajšok nám ukáže rozochvených anjelov a v dobre známych lesoch sa zrazu vynorí nová cesta.

Keď sme naposledy mali vatru, sused sa usiloval strhať dosky zo svojho domu. Vyhlásil, že ich spáli. Manželka ho ťahala za ruky. Bola to statná žena, zvyknutá mútiť maslo a robiť na poli, ale nezastavila ho. Trieskal päsťou do vyschnutého dreva, kým jeho ruka nevyzerala ako hlava jahňaťa stiahnutého z kože. Potom celú noc ležal pri vatre, kým ho ranný vánok nepokryl chladným popolom. Nikdy o tom nehovoril. Nikdy sme o tom nehovorili. Už nechodí k vatre.

Niekedy sa čudujem, prečo ho nikto z nás nezastavil. Myslím, že sme chceli, aby to urobil za nás. Aby za nás strhol ten úmorný život a umožnil nám začať žiť odznova. Čisto a jednoducho s holými rukami. Nepomohlo by to. Keď Bonaparte urobil spálenisko z polovice Európy, ani to nepomohlo.

Ale čo iné nám zostávalo?

Svitlo ráno a vyrazili sme na pochod s bochňami chleba a zrelého syra. Ženy mali v očiach slzy, muži nás potľapkávali po chrbtoch a hovorili, že vojenčina je pre chlapcov dobrá. Malé dievčatko, ktoré ma stále sledovalo, ma potiahlo za ruku a s obavami zvraštilo obočie.

„Budeš zabíjať ľudí, Henri?“

Čupol som si k nemu. „Nie ľudí, Louise, iba nepriateľov.“

„Čo je nepriateľ?“

„Niekto, kto nie je na tvojej strane.“

Vydali sme sa na cestu, mali sme sa stretnúť s anglickou armádou pri Boulogne. Ten ospalý prístav s hŕstkou nevestincov sa zrazu premenil na odrazovú dosku cisárstva. Arogantné Anglicko bolo len tridsať kilometrov odtiaľ, v jasný deň bolo ľahko vidieť jeho brehy. Vedeli sme o Angličanoch, že požierajú svoje deti a ignorujú Pannu Máriu. A nepatrične veselo páchajú samovraždy. Anglicko malo najvyššiu mieru samovrážd. To som mal priamo od istého kňaza. Angličania s tými svojimi johnbullovskými rostbífmi a so speneným pivom. Angličania, ktorí sú v tejto chvíli ponorení po pás vo vode pri Kente a nacvičujú si, ako potopiť najlepšiu armádu na svete.

Tak toto Anglicko sme mali napadnúť.

Keby bolo treba, zverbujú do boja celé Francúzsko. Bonaparte zovrie svoju krajinu ako špongiu a vyžmýka ju do poslednej kvapky.

Milovali sme ho.

Hoci pri Boulogni sa rozplynuli moje sny, že budem bubnovať so vztýčenou hlavou na čele hrdého oddielu, ešte vždy som bol omámený, lebo som vedel, že uvidím samého Bonaparta. Pravidelne sa sem trmáca z Tuileries a skúma more, ako obyčajný sedliak kontroluje stav v sude s dažďovou vodou. Trpaslík Domino hovorí, že byť pri ňom je ako počuť víchor v ušiach. Vraj sa tak vyjadrila madam de Stäel a tá je taká slávna, že určite mala pravdu. Teraz nežije vo Francúzsku. Bonaparte ju poslal do exilu, lebo sa sťažovala, že cenzuruje divadlo a umlčiava tlač. Raz som si kúpil jej knihu od podomového obchodníka, ktorý ju získal od schudobneného šľachtica. Veľmi jej nerozumiem, ale naučil som sa nové slovo „intelektuál“, ktoré by som rád uplatnil na seba.

Domino sa mi smeje.

V noci snívam o púpavách.

Kuchár vzal z háka nad hlavou kurča a z medenej misky vzal za hrsť plnky.

Usmieval sa.

„Tak dnes večer vyrazíme do mesta, chlapci, a na túto noc nezabudnete, za to vám ručím.“ Napchal plnku do vtáka a krútil rukou, aby ju uhladil.

„Predpokladám, že už ste všetci mali ženu?“

Väčšina z nás sa začervenala a niektorí sa zachichotali.

„Ak ste ju nemali, potom neexistuje nič lepšie, a ak áno, mali by ste vedieť, že ani Bonaparte nepohrdne každý večer tým istým jedlom.“

Podržal kurča, aby sme si ho obzreli.

Pri odchode som od mamy dostal vreckovú Bibliu a dúfal som, že mi zostane. Moja mama mala rada Boha, hovorila, že Boh a Panna Mária sú pre ňu všetko, vraj nič viac nepotrebuje, hoci je vďačná za svoju rodinu. Videl som ju kľačať pred svitaním, pred dojením, predtým, ako sa pustila do hustej ovsenej kaše. Hlasno spievala Bohu, hoci ho nikdy nevidela. Naša dedina bola viac-menej pobožná a vážili sme si kňaza, ktorý sa trmácal dvanásť kilometrov, aby nám dal oblátku, ale viera nám neprenikla do srdca.

Svätý Pavol vyhlásil, že je lepšie vstúpiť do stavu manželského než zhorieť, ale mama ma učila, že je lepšie zhorieť ako vstúpiť do stavu manželského. Chcela sa stať mníškou. Dúfala, že zo mňa bude kňaz, a odkladala peniaze, aby mi poskytla vzdelanie, zatiaľ čo moji priatelia mali pliesť povrazy a plahočiť sa za pluhom.

Nemôžem sa stať kňazom, lebo hoci moje srdce bije rovnako hlasno ako jej, nedokážem predstierať, že počujem hlasnú ozvenu. Kričal som k Bohu i k Panne Márii, ale neodpovedali mi a ja nemám záujem o ten slabý hlások. Boh predsa môže odplatiť vášeň vášňou, či nie?

Ona hovorí, že môže.

Tak by mal.

Mamina rodina nebola bohatá, ale úctyhodná. Vychovávali ju k láske k hudbe a vhodnej literatúre, pri stole sa nikdy nediskutovalo o politike, ani keď rebeli vylamovali dvere. Jej rodičia boli monarchisti. Keď mala dvanásť rokov, oznámila im, že sa chce stať mníškou, ale im sa nepáčili také výstrednosti a uistili ju, že manželstvo ju viac uspokojí. Dospievala tajne, skrytá pred ich zrakmi. Navonok bola poslušná a milujúca, ale vnútri cítila hlad, ktorý by ich znechutil, keby to nebola výstrednosť. Verila, že keď bude treba, príde jej na pomoc Panna Mária.

Čas prišiel, keď mala pätnásť a bola na trhu s dobytkom. Takmer celé mesto sa prišlo pozrieť na nemotorné býky a bľačiace ovce. Jej rodičia mali slávnostnú náladu a v jednej chvíli otec ukázal na statného, pekne oblečeného muža s dieťaťom na pleciach. Vyhlásil, že lepšieho manžela si nemôže želať. Neskôr k nim príde na večeru a vraj veľmi dúfal, že Georgette (moja mama) mu po jedle zaspieva. Keď davy zredli, mama utiekla, nevzala si so sebou nič viac len šaty, čo mala oblečené, a Bibliu, ktorú vždy nosila so sebou. Ukryla sa vo voze so senom a viezla sa za toho horúceho večera von z mesta, pomaly sa terigali pokojným vidiekom, kým nedorazili do dediny, kde som sa narodil. Mama verila v moc Panny Márie, nebojácne sa predstavila Claudovi (môjmu otcovi) a požiadala ho, aby ju zaviedol do najbližšieho kláštora. Otec nebol veľmi bystrý, ale bol láskavý, o desať rokov starší ako ona, a ponúkol jej, aby uňho prespala. V duchu si myslel, že ju na druhý deň vezme domov a možno dostane odmenu.

Nikdy sa domov nevrátila, ale nevstúpila ani do kláštora. Dni sa menili na mesiace a bála sa svojho otca, lebo počula, že pátra po okolí a dáva úplatky vo všetkých rehoľných príbytkoch, okolo ktorých prechádzal. Prešli tri mesiace a mama zistila, že vie pestovať kvety a utíšiť vyplašené zvieratá. Claude sa s ňou veľmi nerozprával a nikdy ju neobťažoval, ale niekedy ho pristihla, ako ju pozoruje, len stojí bez pohybu a tieni si oči.

Keď raz v noci spala, začula klopanie na dvere, a keď zapálila lampu, uvidela na prahu Clauda. Bol oholený, mal nočnú košeľu a voňal karbolovým mydlom.

„Vydáš sa za mňa, Georgette?“

Pokrútila hlavou a on odišiel, ale neskôr sa vrátil a vždy len stál vo dverách, čerstvo oholený a voňajúci karbolovým mydlom.

Napokon súhlasila. Nemohla ísť domov. Nemohla vstúpiť do kláštora, lebo jej otec podplatil každú matku predstavenú, ktorá túžila po novom oltári, ale nemohla ďalej žiť s týmto tichým mužom a jeho urečnenými susedmi, ak sa zaňho nevydá. Ľahol si k nej do postele, pohládzal ju po tvári, chytil jej ruku a priložil si ju na svoju tvár. Nebála sa. Verila v moc Panny Márie.

Odvtedy vždy, keď sa mu jej zažiadalo, zaklopal na dvere ako predtým a čakal, kým povie áno.

A potom som sa narodil.

Rozprávala mi o mojich starých rodičoch, o ich dome, o klavíri a v očiach sa jej mihol tieň, keď si pomyslela, že ich nikdy neuvidím, ale mne sa páčila moja anonymita. Každý v dedine mal celý rad príbuzných, s ktorými sa mohol hádať a všetko o nich vedel. Ja som si vymýšľal historky o mojich príbuzných. Boli takí, akých som chcel mať, záviselo to od mojej nálady.

Vďaka maminmu úsiliu a nášmu pánu farárovi, ktorý oprášil svoje vedomosti, som sa naučil čítať v rodnom jazyku, ako aj po latinsky a po anglicky, naučil som sa rátať, dávať prvú pomoc, a keďže pán farár si dopĺňal svoj biedny zárobok stávkovaním a hazardnými hrami, naučil som sa každú kartovú hru aj kadejaké triky. Nikdy som nepovedal mame, že pán farár má dutinu v Biblii, v ktorej má ukrytý balíček kariet. Niekedy si ju omylom vzal na omšu a vtedy vždy čítal prvú kapitolu z knihy Genezis. Dedinčania si mysleli, že má rád príbeh o stvorení sveta. Bol to dobrý muž, ale vlažný. Ja by som mal radšej zápalistého jezuitu, možno vtedy by som našiel vytrženie, ktoré potrebujem, aby som veril.

Spýtal som sa ho, prečo sa stal kňazom, a odpovedal, že keď už človek musí pre niekoho pracovať, najlepší je šéf, ktorý je stále mimo.

Chodili sme spolu na rybačku, ukazoval mi dievčatá, ktoré by chcel, a nabádal ma, aby som to urobil zaňho. Nikdy som to neurobil. K ženám som sa dostal neskoro ako môj otec.

Keď som odchádzal, mama neplakala. Zato plakal Claude. Dala mi svoju malú Bibliu, ktorú opatrovala dlhé roky, a ja som jej sľúbil, že ju budem čítať.

Kuchár videl, že váham, a štuchol do mňa ražňom. „Je to pre teba čosi nové, chlapče? Nijaké strachy, tie dievčatá, ktoré poznám, sú čisté ako čerstvo napadaný sneh a široké ako francúzske polia.“ Pripravil som sa a vydrhol celý karbolovým mydlom.

Bonaparte. Korzičan. Narodený v roku 1769 v znamení Leva.

Nízky, bledý, náladový, pohľad upieral do budúcnosti a bol mimoriadne schopný sústrediť sa. Revolúcia v roku 1789 otvorila uzavretý svet a istý čas mal ten najobyčajnejší chlapec z ulice väčšie možnosti ako hocijaký aristokrat. Pre mladého nadporučíka vyškoleného u delostrelcov bola cesta otvorená a o pár rokov už generál Bonaparte menil Taliansko na francúzske polia.

„Čo je šťastie?“ pýtal sa. „Je to len schopnosť využiť nehody.“ Veril, že je stredobodom sveta a dlhý čas sa na tejto jeho viere nič nezmenilo. Nezmenil to ani John Bull. Bol do seba zaľúbený a Francúzsko ho tiež milovalo. Bola to veľká láska. Možno všetky lásky sú také. Nie je to zmluva medzi rovnocennými stranami, ale výbuch snov a túžob, pre ktoré nie je v každodennom živote miesto. Uspokojí sa iba s drámou, a kým trieskajú ohňostroje, obloha má inú farbu. Stal sa z neho cisár. Zavolal pápeža zo svätého mesta, aby ho korunoval, ale v poslednej chvíli mu vzal korunu z rúk a položil si ju na hlavu. Rozviedol sa s jedinou osobou, ktorá mu rozumela, s jedinou osobou, ktorú skutočne ľúbil, pretože mu nemohla dať dieťa. To bola jediná časť romance, ktorú nevedel zariadiť.

Raz je odpudzujúci, inokedy fascinujúci.

Čo by ste robili, keby ste boli cisár? Stali by sa vojaci len číslami? A bitky schémami? Stali by sa intelektuáli hrozbou? Dožili by ste svoje dni na ostrove, kde je slané jedlo a chabá spoločnosť?

Bol to najmocnejší muž sveta, a predsa nevedel poraziť Jozefínu v biliarde.

Mojim rozprávkam môžete veriť.

Bordel viedla obryňa zo Švédska. Vlasy mala žlté ako púpava a siahali jej po kolená ako koberec. Ramená mala holé, na šatách, ktoré nosila, si vyhrnula rukávy a zachytila ich podväzkami. Na krku nosila koženú šnúrku s drevenou bábikou. Videla, ako na ňu hľadím, a pritiahla mi hlavu bližšie, aby ma donútila oňuchať ju. Voňala pižmom a zvláštnymi kvetmi.

„Je z Martiniku ako Bonapartova Jozefína.“

Usmial som sa a povedal som: „Vive notre dame de victories,“ ale obryňa sa zasmiala a vyhlásila, že ju nikdy nebudú korunovať vo Westminsteri, ako jej Bonaparte sľúbil. Kuchár jej ostro povedal, aby si dávala pozor na to, čo hovorí, ale ona sa ho nebála a zaviedla nás do studenej kamennej izby so slamníkmi a dlhým stolom, na ktorom stáli krčahy s červeným vínom. Očakával som červený zamat, ako mi pán farár opisoval tieto miesta dočasnej rozkoše, ale tu nebolo nič jemné. Nič nemaskovalo, za akým účelom sme sem prišli. Keď sa ukázali ženy, boli staršie, než som si predstavoval, vôbec sa nepodobali na obrázky vo farárovej knihe hriechov. Nijaké zvodné zmije, nijaké Evy s prsiami ako jabĺčka, boli tučné a odovzdané, vlasy náhlivo zviazané do uzla alebo visiace na plecia. Moji spoločníci híkali a pískali a pili víno rovno z krčahov. Chcel som len pohár vody, ale nevedel som, ako oň požiadať.

Kuchár išiel prvý, plesol jednu ženu po zadku a zažartoval o jej korzete. Na nohách mal umastené čižmy. Ostatní takisto vytvorili páry a mne sa ušla trpezlivá žena s čiernymi zubami, ktorá mala na jednom prste desať prsteňov.

„Len nedávno som nastúpil,“ povedal som jej v nádeji, že pochopí, že neviem, čo mám robiť.

Uštipla ma do líca. „To hovoria všetci, myslia si, že to musí byť lacnejšie, keď je to prvý raz. Ja tomu hovorím tvrdá práca, asi ako naučiť sa hrať biliard bez tága.“ Pozrela na kuchára, čupel pri slamníku a usiloval sa vytiahnuť si vtáka. Jeho žena kľačala pred ním s prekríženými ramenami. Zrazu jej plesol po tvári a tá facka na chvíľu umlčala rozhovory.

„Pomôž mi, ty kurva, strč ruku dnu. Alebo sa bojíš úhorov?“

Videl som, ako vykrivila pery a červená stopa po facke svietila, hoci pokožku mala hrubú. Neodpovedala, len mu vopchala ruku do gatí a vybrala ho von ako fretku za krk.

„Do úst.“

Pomyslel som si na ovsenú kašu.

„Ten tvoj kamarát je teda fajnový,“ poznamenala moja žena.

Chcel som priskočiť k nemu a tlačiť mu tvár do deky, až nebude môcť dýchať. Vtedy dosiahol orgazmus, zareval a klesol dozadu na lakte. Jeho žena vstala a okato vypľula jeho semeno do misy na dlážke, potom si vypláchla ústa červeným vínom a aj to vypľula. Správala sa hlučne a kuchár sa jej spýtal, prečo vypľula jeho semeno do francúzskeho kanála.

„Čo som s ním mala robiť?“

Pristúpil k nej so zdvihnutou päsťou, ale neudrel ju. Moja žena podišla k nemu a tresla mu vínovým krčahom do temena. Chvíľu objímala svoju spoločníčku a rýchlo ju pobozkala na čelo.

Mňa nepobozkala.

Povedal som jej, že ma bolí hlava, a šiel som si sadnúť von.

Niesli sme nášho vodcu domov na pleciach ako truhlu a striedali sme sa po štyroch, tvár mal dolu, keby chcel vracať. Ráno sa chvastal dôstojníkom, ako donútil tú kurvu vziať si ho do úst a ako sa jej vyduli líca ani škrečkovi.

„Čo to máš s hlavou?“

„Cestou domov som spadol,“ odvetil a pozrel na mňa.

Chodil za kurvami takmer každý večer, ale ja som s ním už nešiel. Nerozprával som sa takmer s nikým, iba s Dominom a s Patrickom, bývalým kňazom s orlím zrakom. Trávil som čas v kuchyni a učil som sa robiť plnku do kureniec a spomaliť varenie. Čakal som na Bonaparta.

Konečne prišiel v jedno horúce ráno, keď more zanechávalo slané krátery medzi skalami v prístave. Priviedol so sebou generálov Murata a Bernadotta, ale aj admirála lodnej flotily. Prišiel s manželkou a jej pôvab donútil aj najdrsnejších chlapov v tábore, aby si vyleštili čižmy dva razy. No ja som nevidel nikoho iného, iba jeho. Celé roky mi môj učiteľ, farár, ktorý bol stúpencom revolúcie, hovoril, že Bonaparte je možno Boží syn, ktorý sa vrátil na zem. Namiesto dejepisu a zemepisu som sa učil miesta, kde bojoval. Ležal som s pánom farárom na starej, hrozne poskladanej mape sveta a hľadali sme miesta, kde viedol kampane a pomaly rozširoval hranice Francúzska. Pán farár nosil Bonapartov obrázok spolu s obrázkom Panny Márie a ja som vyrastal na nich dvoch, hoci mama o tom nevedela, ona zostala monarchistkou a modlila sa za dušu Márie Antoinetty.

Mal som iba päť rokov, keď revolúcia zmenila Paríž na mesto slobody a Francúzsko na metlu Európy. Naša dedina ležala na Seine len kúsok od Paríža, ale akoby sme žili na Mesiaci. Nikto nevedel, čo sa dialo, len to, že kráľa a kráľovnú zavreli do väzenia. Spoliehali sme sa iba na klebety, ale pán farár pendloval hore-dolu a veril, že ho pred guľou z kanóna alebo nožom ochráni jeho sutana. Dedina bola rozdelená. Väčšina ľudí si myslela, že kráľ a kráľovná sú v práve, hoci im na nás veľmi nezáležalo, zaujímali ich iba naše dane a scenéria. Ale to hovorím ja, ako ma učil múdry človek, ktorý nerobil rozdiel medzi pánom a sluhom. Moji kamaráti z dediny väčšinou nerozprávali o svojom nepokoji, ale videl som im to na držaní tela, keď hnali dobytok, videl som im to v tvári, keď v kostole počúvali pána farára. Boli sme bezmocní, nech mal vládu v rukách hocikto.

Pán farár hovoril, že nastali posledné dni ľudstva, že z revolúcie vzíde nový Mesiáš a nastane kráľovstvo Božie na zemi. V kostole čosi také nehovoril. Vravel to len mne, nikomu inému. Nehovoril to Claudovi s jeho vedrami, ani Jacquovi, čo sa potme bozkával s dievčatami, ani mojej mame, ktorá sa stále modlila. Posadil si ma na kolená, pritískal si ma na čiernu sutanu páchnucu vekom a senom a upokojoval ma, vraj aby som sa nebál chýrov, ktoré sa šíria v našej dedine, že ľudia v Paríži hladujú alebo sú mŕtvi. „Kristus vraví: ‚Neprišiel som, aby som nastolil pokoj, ale meč,‘ na to nezabúdaj, Henri.“

Ako som rástol a rušné časy sa trochu upokojili, Bonaparte sa začal hlásiť o slovo. Nazývali sme ho cisár dávno predtým, než získal ten titul. A cestou domov z provizórneho kostola v zimnom šere pán farár pozrel na koľaje, ktoré viedli do diaľky, a až prisilno mi stisol rameno. „Povolá ťa,“ zašepkal, „tak ako Boh povolal Samuela, a pôjdeš.“

V ten deň, keď prišiel, sme nemali výcvik. Zaskočil nás, pravdepodobne úmyselne, a keď do tábora docválal prvý vyčerpaný posol a varoval nás, že Bonaparte cestuje bez prestávky a dorazí pred obedom, ležali sme vonku v košeliach, popíjali sme kávu a hrali v kocky. Dôstojníkov sa zmocnil hrozný strach a začali svojich chlapov šikanovať, akoby sa mali vylodiť Angličania. Nepripravili sme mu nijaké veľké pohostenie, v Napoleonovom špeciálne zostrojenom stane nocovali dva kanóny a kuchár bol opitý na mol.

„Ty,“ oslovil ma kapitán, ktorého som nepoznal. „Urob niečo z tých vtákov. Kašli na uniformu, keď bude prehliadka, budeš mať práce vyše hlavy.“

A bolo to, nijaká veľká sláva, len kopa mŕtvych vtákov.

V zúrivosti som nalial vodu do najväčšieho hrnca, ktorý som uniesol, a oblial som kuchára studenou vodou. Ani sa nepohol.

Keď boli vtáky o hodinu napichané na ražni, pripravené piecť sa, kapitán sa vrátil celý rozrušený a oznámil mi, že Bonaparte chce urobiť inšpekciu poľnej kuchyne. Bolo preňho typické, že sa zaujímal o každý detail vo svojej armáde, ale teraz mi to neprišlo vhod.

„Odprac toho chlapa z cesty,“ prikázal mi kapitán pri odchode. Kuchár vážil dobrý metrák, ja ledva šesťdesiat kíl. Pokúšal som sa nadvihnúť trup a ťahať ho po zemi, ale iba som ho bezmocne šuchol.

Keby som bol prorokom a kuchár pohanským poslom falošného boha, mohol by som sa modliť k Pánovi a ten by mi zoslal kŕdeľ anjelov, aby ho odpratali. Ale takto mi mohol pomôcť iba Domino, ktorý čosi mlel o Egypte.

Vedel som o Egypte, lebo Bonaparte tam kedysi bol. Jeho egyptské ťaženie bolo odvážne, ale neúspešné, hoci ho neschvátil mor ani zimnica a cválal celé kilometre v prachu bez kvapky vody.

„Ako by to dokázal,“ spytoval sa pán farár, „keby nebol pod ochranou Boha?“

Domino vymyslel plán, že kuchára vztýčime, ako Egypťania vztyčovali svoje obelisky, teda pomocou páky, v našom prípade vesla. Strčili sme mu veslo pod chrbát, potom sme mu pri nohách vykopali jamu.

„A teraz,“ navrhol Domino, „sa z celej sily zaprieme do vesla a postavíme ho.“

Pripomínalo to Lazara vstávajúceho z mŕtvych.

Postavili sme ho a ja som mu strčil veslo pod opasok, aby sa nezvalil.

„A teraz čo, Domino?“

Zatiaľ čo sme stáli pri tej hore sadla, chlopňa stanu sa odhrnula a dnu meravo vošiel kapitán. Farba mu vyprchala z tváre, akoby mu niekto uvoľnil zátku v hrdle. Otvoril ústa a fúzy sa mu pohli, ale to bolo všetko.

Spoza neho sa pretlačil Bonaparte.

Dva razy obišiel okolo toho exponátu a spýtal sa, kto to je.

„Kuchár, pane. Trochu opitý, pane. Títo chlapi ho odpratávajú.“

Zúfalo som sa chcel dostať k ražňu, kde sa už jedno kurča pripekalo, ale Domino sa postavil predo mňa a drsným jazykom, ako mi neskôr vysvetlil, bol to Bonapartov korzický dialekt, mu vysvetlil, čo sa stalo a ako sme urobili, čo bolo v našich silách, v duchu jeho egyptskej výpravy. Keď Domino dohovoril, Bonaparte pristúpil ku mne a tak ma štipol do ucha, že som ho mal niekoľko dní opuchnuté.

„Vidíte, kapitán,“ vyhlásil, „vďaka tomuto je moja armáda neporaziteľná, ešte aj ten najjednoduchší vojačik je dômyselný a odhodlaný.“ Kapitán sa chabo usmial, a vtedy sa Bonaparte obrátil ku mne. „Uvidíš veľké veci a zakrátko budeš večerať z Angličanovho taniera. Kapitán, postarajte sa, aby ma tento chlapec osobne obsluhoval. V mojej armáde nesmú byť slabé články, chcem, aby moji sluhovia boli rovnako spoľahliví ako moji generáli. Domino, dnes popoludní si pôjdeme zajazdiť.“

Okamžite som napísal svojmu priateľovi farárovi. Toto bolo dokonalejšie ako zázrak. Vybral si ma. Neuvedomil som si, že kuchár sa stane mojím zaprisahaným nepriateľom. Do večera poznal tú historku takmer celý tábor a vyšperkoval ju, vraj sme zakopali kuchára do zákopu, zmlátili ho do bezvedomia alebo – čo bolo najbizarnejšie –, že Domino ho začaroval.

„Keby som len vedel ako,“ poznamenal Domino. „Mohli sme si ušetriť to kopanie.“

Keď kuchár vytriezvel a trešťalo mu v hlave, takže mal ešte horšiu náladu než inokedy, nemohol vyjsť von, aby naňho nejaký vojak nežmurkal a nestrkal doňho. Napokon podišiel k miestu, kde som sedel so svojou malou Bibliou, a schytil ma za golier.

„Myslíš si, že ti nič nehrozí, lebo si ťa vybral Bonaparte. Teraz si v bezpečí, ale ešte nie je koniec.“

Potisol ma k vreciam s cibuľou a napľul mi do tváre. Potom sme sa dlho nevideli, lebo kapitán ho odvelil do skladu pri Boulogni.

„Zabudni naňho,“ radil mi Domino, keď sme sa dívali, ako ho odvážajú na voze.

Stále zabúdam, že tento deň sa nikdy nevráti. Teraz je teraz a tu je tu a nemám druhú šancu. Počas tých dní, čo Bonaparte táboril v Boulogni, visela vo vzduchu naliehavosť a výsada. Ráno sa budil skôr než my, večer šiel spať dlho po nás, preberal s nami každý detail nášho výcviku a osobne nás zvolával. Vystrel ruku k Lamanšskému prielivu a hovoril, akoby nám Anglicko už patrilo. Každému z nás. Mal na to nadanie. Stal sa stredobodom nášho života. Pomyslenie na boj nás vzrušovalo. Nikto netúžil padnúť v boji, ale lopotu, dlhé hodiny, zimu a povely by sme museli aj tak znášať na farmách alebo v mestách. Neboli sme slobodní muži. On dodal zmysel jednotvárnosti.

Smiešne bárky s plochým dnom, ktorých dal postaviť stovky, sa tvárili sebaisto ako galeóny. Keď sme vyrazili na more a nacvičovali tú tridsaťkilometrovú plavbu, už sme nežartovali o rybárskych sieťach alebo o tom, že tieto korytá by sa lepšie hodili práčkam. Zatiaľ čo stál na brehu a vykrikoval povely, nastavili sme tváre vetru a srdce sme venovali jemu.

Tie bárky mali uniesť šesťdesiat mužov a odhadovali, že prv než pristaneme, dvadsaťtisíc vojakov cestou padne alebo ich zajmú Angličania. Bonaparte to považoval za slušnú stratu, bol zvyknutý, že v boji niekto padne. Nikto z nás si nerobil obavy, že bude jeden z tých dvadsiatich tisíc. Nenarukovali sme preto, aby sme sa báli.

Podľa jeho plánu, ak francúzske loďstvo vydrží v Lamanšskom prielive šesť hodín, vylodí sa a Anglicko bude patriť jemu. Zdalo sa to smiešne ľahké. Ani sám Nelson nás nemôže za tých šesť hodín prekabátiť. Vysmievali sme sa z Angličanov a väčšina z nás si už plánovala návštevu pamätihodností. Ja som túžil pozrieť sa do Toweru, lebo pán farár mi hovoril, že je plný sirôt, nemanželských detí aristokratov, ktorých rodičia sa za ne hanbili a nechceli ich držať doma. My Francúzi nie sme takí, my svoje deti radi privítame.

Domino mi prezradil, vraj sa o nás povráva, že kopeme tunel La Mancheom a vynoríme sa na kentských poliach ako krtkovia. „Trvalo nám hodinu, kým sme vykopali tú jamu pri nohách tvojho kamaráta.“

Podľa iných historiek vraj chceme pristáť v Anglicku v balónoch, vystreľovať chlapov z kanónov a vyhodiť do vzduchu parlament, ako sa takmer podarilo Guyovi Fawkesovi. Angličania brali najvážnejšie to pristátie v balónoch a aby tomu zabránili, stavali pozdĺž piatich prístavov vysoké veže, aby nás mohli zamerať a zostreliť.

Také hlúposti! Ale myslím, že keby nám Bonaparte kázal pripnúť si krídla a preletieť k St. James’s Palace, rozleteli by sme sa tam rovnako sebaisto, ako malé dieťa vypustí šarkana.

Bez neho, keď ho štátne záležitosti odvolali naspäť do Paríža, sa naše dni a noci líšili len množstvom svetla, ktoré poskytovali. A keď už som nemal koho milovať, zvolil som taktiku ježka a ukryl som svoje srdce do lístia.

S farármi si rozumiem, a tak nebolo nič prekvapujúce, že popri Dominovi som sa skamarátil s Patrickom, kňazom s orlím zrakom a zbaveným sutany, ktorého doviezli z Írska.

V roku 1799, keď sa Napoleon ešte len usiloval chopiť moci, pristál v Írsku generál Hoche, hrdina mladých chlapcov a bývalý milenec madam Bonapartovej, a takmer sa mu podarilo poraziť Johna Bulla. Počas svojho pobytu sa k nemu doniesol chýr o istom kňazovi, ktorý upadol do nemilosti a pravé oko má rovnaké ako každý iný, zato ľavé oko by zahanbilo aj ten najlepší teleskop. Zbavili ho sutany, lebo zo zvonice poškuľoval po mladých dievčatách. Ktorý kňaz to nerobí? No v Patrickovom prípade, vďaka jeho zázračnému oku, si neboli isté nijaké ženské prsia. Keď sa nejaké dievča o dve dediny ďalej vyzliekalo, večer bol jasný a okenice malo otvorené, to mohlo rovno ísť za kňazom a hodiť mu spodnú bielizeň k nohám.

Hoche bol sveták a neveril báchorkám starých báb, ale veľmi rýchlo pochopil, že ženy majú pravdu. Hoci Patrick sa spočiatku bránil tomu obvineniu a muži sa smiali z fantazírovania žien, tie ženy klopili zrak a tvrdili, že vedia, keď ich niekto pozoruje. Biskup ich bral vážne, niežeby veril báchorkám o Patrickovom oku, ale preto, lebo dával prednosť ladným tvarom mladučkých zboristov a táto záležitosť sa mu zdala mimoriadne nechutná.

Kňaz by mal mať iné záujmy, nie poškuľovať po ženských.

Hoche sa dal lapiť do siete klebiet a tak opil Patricka, až nevládal stáť, potom ho napoly odniesol na kopec, z ktorého bol dobrý výhľad do údolia aj niekoľko kilometrov ďaleko. Sedeli tam spolu, a zatiaľ čo Patrick driemkal, Hoche vybral červenú zástavu a pár minút ňou mával. Potom prebudil Patricka a poznamenal, aký je krásny večer a pekný výhľad. Patrick sa zo zdvorilosti donútil sledovať smer Hochovho ramena a mrmlal čosi o Íroch, ktorých Boh požehnal rajom na zemi. Potom sa predklonil, prižmúril oko a hlasom takým tlmeným a posvätným, akým hovorí biskup pri prvom prijímaní, povedal: „Pozrime sa!“

„Na čo? Na toho sokola?“

„Kašlite na sokola, tá je silná a hnedá ako krava.“ Hoche nič nevidel, ale vedel, o čom Patrick hovorí. Zaplatil pobehlici, aby sa vyzliekla na poli dvadsať kilometrov odtiaľ a postavil tam mužov v pravidelných rozstupoch s červenými zástavami.

Keď odchádzal do Francúzska, vzal Patricka so sebou.

V Boulogni bolo možné Patricka vidieť navrchu zvláštneho stĺpa, aký mal Šimon Stylita. Odtiaľ mal výhľad cez La Manche, oznamoval polohu Nelsonovej obrannej flotily a varoval naše vojsko pred anglickou hrozbou. Francúzske lode, ktoré zašli priďaleko od prístavu, rozstrieľali Angličania ostrou bočnou paľbou, ak sa im zachcelo hliadkovať. Patrick nás mal varovať a nato dostal roh vysoký ako dospelý muž. Za hmlistých nocí sa jeho melancholické trúbenie nieslo až k doverským útesom a medzi Angličanmi sa rozchýrilo, že Bonaparte si najal samého diabla.

A aký postoj mal Patrick k tomu, že pracoval pre Francúzov?

Pracoval pre nich radšej než pre Angličanov.

Keď som počas Napoleonovej neprítomnosti nemal koho obskakovať, trávil som väčšinu času s Patrickom na stĺpe. Navrchu meral sedemkrát päť metrov, takže sme mali dosť miesta, aby sme si zahrali karty. Niekedy za nami prišiel Domino, aby si zaboxoval. Jeho nezvyčajná výška preňho nebola nevýhodná, a hoci Patrick mal päste ako kanónové gule, nikdy nezasiahol Domina, ktorý mal taktiku poskakovať dookola, kým sa jeho protivník neunaví. Vtedy využil vhodnú chvíľu a vyrazil len raz, no nie päsťami, ale oboma nohami, vrhol sa bokom či chrbtom alebo sa vyšvihol zo stoja na rukách. Bola to len zábava, ale videl som ho skrotiť vola tak, že mu skočil do čela.

„Keby si bol malý ako ja, Henri, aj ty by si sa naučil o seba postarať a nespoliehal by si sa na dobrú vôľu iných.“

Keď som sa pozeral zo stĺpa, dovolil som Patrickovi, aby mi opisoval, čo sa deje na palubách pod anglickými plachtami. Videl admirálov v bielych gamašiach a námorníkov loziť hore-dolu po rahnách a nastavovať plachty tak, aby využívali vietor. Často tam námorníkov bičovali. Patrick hovoril, že videl chrbát nejakého muža rozmlátený na fašírku. Potom ho ponorili do mora, aby mu rany nehnisali, a nechali ho na palube napospas slnku. Patrick tvrdil, že vidí aj múčne červy v chlebe.

Ale tomu neverím.

Dvadsiateho júla 1804. Priskoro na svitanie, ale už nebola ani noc.

V stromoch, na mori aj v tábore vládol nepokoj. Vtáky aj my sme sa strhávali zo sna a chceli sme spať, ale boli sme napätí pri pomyslení, že sa zobudíme. Možno o polhodinu sa ukázalo známe sivé svetlo. Potom slnko. Potom sa ozvali čajky škriekajúce nad vodou. Väčšinou som vstával o tomto čase. A vybral som sa do prístavu pozorovať lode priviazané ako psy.

Čakal som, kedy slnko pretne vodu.

Posledných devätnásť dní bolo pokojných ako mlynský rybník. O pár hodín má prísť Bonaparte a pozrieť sa, ako vyrážame na more. Chce vyslať za pätnásť minút dvadsaťpäťtisíc chlapov.

Aj vyšle.

Tá zmena počasia prišla nečakane. Keby sa zhoršilo, nemohli by sme riskovať plavbu cez La Manche.

Patrick hovorí, že La Manche je plný morských víl. Vraj sťahujú mnohých našich mužov pod hladinu, lebo im chýbajú chlapi.

Keď som pozoroval, ako na boky lodí narážajú biele vlny, premýšľal som, či je to ich dielo.

Bol som však optimista, možno to prejde.

Poludnie. Dážď nám steká po nosoch pod kabátce až do čižiem. Ak sa chcem porozprávať so susedom, musím si priložiť ruku k ústam. Vietor už prečesal mnoho lodí a donútil našich mužov naskákať do tej rozbúrenej vody, ktorá im siahala po prsia, vysmial sa našej rýchlosti. Dôstojníci vyhlásili, že dnes nemôžeme riskovať výcvik. Bonaparte si zahalil hlavu kabátcom a rozhodol, že môžeme. A tak aj cvičíme.

Dvadsiateho júla 1804. Dnes sa utopilo dvetisíc mužov.

Víchor bol taký silný, že hliadkujúceho Patricka museli priviazať k sudom, a zistili sme, že naše lode sú detskými hračkami. Bonaparte stál v prístave a povedal dôstojníkom, že nás neporazí nijaká búrka.

„Keby sa hoci aj zrútili nebesá, my by sme ich niesli na hrotoch bodákov.“

Možno. No neexistuje zbraň ani ľudská vôľa, ktorá zastaví more.

Ležal som pri pripútanom Patrickovi a takmer nič som nevidel, ale v každej medzere, ktorú vytvoril vietor, som videl medzeru po našej lodi.

Morské víly už nebudú osamelé.

Mali sme sa mu obrátiť chrbtom, vysmiať sa mu do tváre, zašermovať mu pred očami vlasmi mŕtvych vojakov prepletenými s riasami. No v tvári mu bolo vidieť prosbu, aby sme mu dali za pravdu.

Keď v noci búrka utíchla a sedeli sme v mokrých stanoch s horúcou kávou v miskách, nikto z nás neprehovoril.

Nikto nepovedal: Kašlime naňho, nenáviďme ho. Držali sme misky v oboch rukách a popíjali kávu s kvapkou brandy, ktoré kázal naliať každému chlapovi.

V tú noc som ho musel obsluhovať a jeho úsmev zatlačil do úzadia šalejúce ruky a nohy, ktoré sa mi tlačili do uší a úst.

Bol som pokrytý mŕtvymi mužmi.

Ráno pripochodovalo do Boulogne dvetisíc nových regrútov.

Myslíte niekedy na svoje detstvo?

Ja si naň spomínam, keď cítim vôňu ovsenej kaše. Keď som niekedy v prístave, vyberiem sa do mesta a nosom sledujem vôňu čerstvého chleba a slaniny. Vždy, keď prechádzam okolo istého domu, ktorý sedí v rade ostatných, rovnaký ako ony, cítim slabú vôňu ovsenej kaše. Sladkej, ale s príchuťou soli. Hustej ako deka. Neviem, kto žije v tom dome, kto je za to zodpovedný, ale predstavujem si žltý oheň a čierny kotol. Doma sme varili v medenom kotlíku, ktorý som leštil, rád som leštil všetko, čo sa ligotalo. Mama varila kašu tak, že nechala v noci ovos odstáť pri vyhasínajúcom ohni. Ráno, keď zakúrila a z komína vyleteli iskry, ovos sa na kraji pripálil, takže vyzeral ako hnedý papier a biele vnútro sa prelialo cez okraj.

Dlažba bola kamenná, ale v zime ju mama vystlala senom a to seno s kašou voňalo ako válov.

Moji kamaráti zväčša jedli ráno chlieb.

Bol som šťastný, ale to je slovo dospelých. Dieťaťa sa nemusíte pýtať, či je šťastné, vidíte to. Buď je, alebo nie je šťastné. Dospelí rozprávajú o tom, či sú šťastní, lebo väčšinou nie sú. Hovoriť o šťastí je ako pokúšať sa chytiť vietor. Oveľa ľahšie je dať sa ním oviať. V tomto smere nesúhlasím s filozofmi. Rozprávajú o vášni, ale v sebe žiadnu vášeň nemajú. Nikdy sa nezhovárajte o šťastí s filozofmi.

No už nie som dieťa a často sa mi vyhýba aj kráľovstvo nebeské. Medzi mňa a ten pocit sa vždy vtierajú slová a myšlienky. A to sa týka aj pocitu, na ktorý máme nárok od narodenia, pocitu šťastia.

Dnes ráno som cítil vôňu ovsa a videl som malého chlapca, ako pozoruje svoj odraz v medenom kotlíku, ktorý vyleštil. Vtom prišiel dnu jeho otec, zasmial sa a ponúkol mu namiesto toho zrkadlo na holenie. Ale v tom zrkadle vidí chlapec iba jednu tvár. V kotlíku sa odrážajú všetky znetvorenia jeho tváre. Vidí mnoho možných tvárí a vidí aj to, čo z neho možno vyrastie.

Prišli regrúti, väčšina bez fúzov, všetci s lícami ako dve jabĺčka. Čerstvé dedinské plody, ako som ja. Tváre majú otvorené, dychtivé. Je okolo nich veľa kriku, dostanú uniformy a povinnosti, už na nich nikto nebude kričať, aby podali vedro na mlieko alebo nakŕmili večne hladné prasce. Dôstojníci im podajú ruku – gesto dospelých.

Nikto sa nezmienil o včerajšej prehliadke. Už sme uschli, stany sa sušia a zmáčané lode plávajú hore dnom v prístave. More vyzerá nevinne a Patrick sa hore na stĺpe ticho holí. Regrútov rozdelia do plukov, priateľov zo zásady rozdelia. Toto je nový začiatok. Títo chlapci sú už muži.

Suveníry, ktoré si priniesli z domu, sa čoskoro stratia alebo zjedia.

Zvláštne, čo znamená pár mesiacov. Keď som sem prišiel, bol som ako oni, a ešte vždy v mnohých smeroch som ako oni, ale moji spoločníci už nie sú ostýchaví chlapci s vybuchujúcim ohňom v očiach. Sú drsnejší, tvrdší. Samozrejme, poviete, že na to je vojna.

Ale je to aj čosi iné, o čom sa ťažko rozpráva.

Keď sme sem prišli, opustili sme mamy a svoje milé. Boli sme zvyknutí, že mamine ruky stvrdnuté prácou dokážu tak plesnúť aj tomu najtvrdšiemu z nás, až mu zuní v ušiach. A svojim milým sme dvorili po dedinsky. Pomaly, ako polia dozrievajú k žatve. Zúrivo, ako diviaky rozrývajú zem. Tu sme nemali ženy, iba fantáziu a zopár pobehlíc, takže sme si nevedeli spomenúť, čo je to na ženách, čo dokáže muža vďaka vášni posvätiť. Znova hovorím ako Biblia, ale myslím pritom na otca, ktorý si v tie horúce večery tienil oči a naučil sa dať si s mamou načas.

Myslím na mamu s jej búšiacim srdcom a na všetky ženy čakajúce na poliach na mužov, ktorí sa včera utopili, a na synov tých matiek, ktorí zaujali ich miesto.

Tu na ne nemyslíme. Na ich telá áno, a kedy-tedy rozprávame o domove, ale nemyslíme na ne ako také, najpevnejšie, najmilovanejšie, najlepšie známe. A ony ďalej existujú. Nech sa deje, čo sa deje, stále existujú.

V našej dedine žil muž, ktorý o sebe hovoril, že je vynálezca. Kopu času venoval kladkám a povrazom, z odrezkov dreva vedel vyrobiť prostriedky, ktoré dokázali preniesť kravu, alebo kládol potrubie, ktoré priviedlo riečnu vodu až k dverám domu. Ten muž mal v hlase svetlo a dobre vychádzal so susedmi. Keďže bol zvyknutý na sklamanie, vždy vedel utíšiť sklamanie iných. A v dedine vystavenej napospas slnku a dažďu sa toho sklamania nájde viac ako dosť.

Po celý ten čas, čo znova a znova vymýšľal tie svoje vynálezy, jeho žena, ktorú sme nikdy nepočuli povedať nič viac, len: „Večera je na stole,“ pracovala na poliach, starala sa o domácnosť, a keďže jej mužovi sa páčilo v posteli, onedlho vychovávala šesť detí.

Raz sa vybral na pár mesiacov do mesta, aby zarobil majetok, ale keď sa vrátil bez majetku aj ich úspor, žena len ticho sedela v ich čistom dome, plátala čisté oblečenie a osiala polia na budúci rok.

Iste vidíte, že ten muž sa mi páčil, a bol by som hlúpy, keby som tvrdil, že nepracoval, že sme ho nepotrebovali a netúžili sme po jeho optimizme. No keď jeho žena náhle na poludnie zomrela, z jeho hlasu sa vytratilo svetlo, potrubie sa zaplnilo blatom a nedokázal pozbierať úrodu zo svojho poľa, a už vôbec nie vychovať šesť detí.

Umožnila mu žiť. A v tom zmysle bola jeho bohom.

A ako Boha ju zanedbávali.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vášeň.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.