Apatykář

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Lucie Hlavinková

Apatykář – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

1

ŠTRAMBERK 1908

„Pojďte dál, jenom pojďte dál, však už se na vás těšíme!“ Starý lékárník pohybem ruky vybídl mladého muže, aby vstoupil do lékárny.

František se pomalu nadechl. Za chvíli se celý jeho život změní. Až projde těmito starými otlučenými dveřmi a vdechne všechny známé pachy a vůně! Nemohl se dočkat, až začne pracovat na svém novém působišti, tak útěšně daleko od domova, a zanechá za sebou všechnu svou vinu. V tomto zapomenutém kraji v maličkém půvabném městečku Štramberku na něj rozhodně nečíhá to odporné pokušení, které mu způsobilo jen bolest, hanbu, strach a utrpení…

Únava z předlouhé cesty byla rázem ta tam. Všechno zde bylo útulné a domácké a zdálo se mu, že také mnohem menších rozměrů, než byl zvyklý. Od domků na náměstí přes apatyku až po jeho nového zaměstnavatele, drobného shrbeného staříka.

Dobře udělal, že si vybral zrovna Štramberk! Starý lékárník vypadal vlídně, lékárna byla vzorně uspořádaná a v blízkosti městečka se nacházel vápencový lom, kam doufal, že bude jistě smět chodit ve svém volnu a věnovat se svému drahocennému koníčku, sbírání zkamenělin. Což byla kromě práce v lékárně, kterou nadevše miloval, jediná další věc, která ho ještě držela při zdravém rozumu.

„Nu, tak se na vás podívejme, mladý muži,“ zahlaholil bodře nový pan šéf v očividně výborné náladě. „Jak se u nás říká, taky synek pjekny. Pjeknučky!“

František se překvapeně zaposlouchal do nezvyklého přízvuku a poplašeně stáhl ramena dozadu. Nemohl si zvyknout, že ho lidé stále posuzují podle jeho tělesné schránky, na které si on sám nezakládal. Sám sebe za nijak půvabného nepokládal a o žádnou pozornost v tomto směru nikdy nestál. Připadal si neohrabaný, s příliš velkýma rukama, neposlušnými hnědě kaštanovými vlasy, které se nedaly zkrotit ani pomádou a stále mu padaly do zelených očí. O kráse měl zcela jiné představy a pohledy ostatních pak způsobovaly, že se mu krev nahrnula do tváří a řeč uvízla v hrdle.

Nikdo netušil, co se skutečně skrývá v jeho hlavě a srdci, a František se už dlouho nemohl zbavit představy, že kdyby někdo říznul do jeho hladké, čisté kůže, z rány by se vyvalil oblak černých páchnoucích spór, které tvořily jeho pravou podstatu.

„Jak se vám zamlouvá moje apatyka, co říkáte?“ obsáhl pan majitel pyšným gestem bezpočet skleněných lahviček s latinskými nápisy na bílých štítcích se zlatým okrajem, svazky sušených bylin, hmoždíře všech velikostí, nejmodernější tabletovačku a vyleštěné mosazné talíře lékárnické váhy.

Františkovi se však oči nechtěně stočily na řadu lahviček z tmavozeleného skla s lebkami na štítcích. Stály vyrovnané ve skříňce, kolem hrdla měly navíc omotaný červený provázek pro výstrahu. Sklo bylo na rozdíl od ostatních rýhované, aby co nejvíce znaků volalo: „Pozor! Stačí jen kapka a místo léku si pacient odnese domů svoji smrt!“ Polknul a rychle se zadíval zpět na lékárníka. Starý pán měl vše v bezvadném pořádku, což bylo s podivem, když uvážíme, že žádal o pomocníka.

„Krásné,“ přikývl uznale a s potěšením shledal, že mluví čistou pravdu. „Máte tu všechno jako v nejmodernější lékárně v Praze.“

Stařík vydechl ulehčením. „To jsem rád. Jenom ty vitríny kdyby nás nezlobily, skla nejsou do dřeva pěkně zasazená. Říkal jsem si, že jste jistě zvyklý na lepší, nemám pravdu?“ zadíval se na Františka zkoumavě. Prvotní nadšení, které ho udržovalo na nohou, z něj už trochu vyprchalo a musel si unaveně sednout. Jeho hlava sebou začala trhat, jako by byl loutkou, ovládanou pouze jediným provázkem. „Vidíte sám. Už jsem téměř k nepotřebě. Jak se u nás říká, budižgničemu. Nohy i ruce se mi mění v suché klacky a hlava v dubový špalek. Dočista špalek.“ Mluvil věcně, bez hořkosti, pronášel svá slova jako něco nevyhnutelného, co se mu musí vyřinout z úst a zůstat viset ve vzduchu před posluchačem. František se ošil, protože nevěděl, co se od něj očekává – lítost? Prohozený vtip? Rozhodl se, že bude raději zticha, i když to vzápětí znamenalo nechat se podrobit všetečné starcově zvědavosti, která mu nebyla dvakrát po chuti.

„No ale co zrovna vy tady? Když jsem žádal Okresní politickou správu, aby mi sem do lékárny poslali kondicinujícího lékárníka, čekal jsem, že dostanu nějakého pomocníka z lékárny v opavském chorobinci, a ne zrovna vás až z Prahy…“ Stařík nechal konec věty ve vzduchu a vyčkával.

František zadržel dech. Musí postupovat opatrně. Stačí jen zopakovat známá fakta, nepřidávat nic navíc. „Po studiích jsem pracoval dva roky v otcově lékárně, jak víte. Ale on je povahy velmi zarputilé a těžko s ním vyjít. A když se pak stalo, že jsem vážně onemocněl nervovou horečkou, lékař mi důrazně doporučil odejít z Prahy a pobývat v klidu na venkově.“

Františkovi se zaboha nechtělo pokračovat, i když viděl, že starý muž dychtivě naslouchá a hoří touhou zvědět co nejvíce podrobností. Nechtěl ani náznakem prozradit, proč vlastně onemocněl, a pravdou je, že vlastně ani nemohl. Pamatoval si jen matné útržky, podobající se fotografiím, které ležely léta někde ve vlhku, vzpomínky rozpité, rozmazané a vybledlé. Ach bože, sám nevěděl, jestli si chce vzpomenout, nebo touží zapomenout úplně, protože když dovolil své mysli, aby se vrátila, začala ho tížit zostřující se hanba a vina, nohy mu změkly a hrdlo se stáhlo jakoby omotané tlustou šňůrou, která se nezařezávala, ale pozvolna utahovala, až nezbyla než maličká škvírka sotva propouštějící pár bublin vzduchu.

Musí se vzchopit! Už jen proto, že stařík z něj nespouští oči.

„A pak je tu ještě jedna věc… Jsem velkým příznivcem přírodních věd! Obdivuji Alfreda Russella Wallaceho, Malthuse a Charlese Darwina, víte. Tito velcí průkopníci přinesli tak nové a odvážné myšlenky zejména proto, že opustili svoji vlast, vydali se do cizích krajin, a náhle se jim otevřely oči! Spatřili fakta v nových souvislostech, vytrženi ze své každodennosti a vrženi napospas nesnázím…“ Františkovi se rozhořely oči, zatímco stařík údivem otevřel ústa. „Proto je mohlo napadnout něco tak revolučního, jako je vývoj druhů v závislosti na prostředí, přírodní výběr a podobně. Já se na tak velikou cestu vydat nemohu, zdraví mi to nedovolí.“

„Takže jste se vydal sem k nám do Štramberka,“ nevěřícně doplnil starý lékárník. „Jako mezi divochy…“

František zčervenal. „Ne, chraň bůh, tak jsem to nemyslel… Já… já jsem myslel, že bych se zde vytrhl ze své všednosti…“

Stařík se náhle rozesmál. „No pravda. Tady se vytrhnete ze své všednosti raz dva! Milý hochu, zdejší všednost je onačejší než v Praze! Tady se hodně pije, víte? A kraj je to chudý, peníze chybí, lidé jsou tu drsní a svérázní.“

„Právě,“ vyhrkl překotně František. „Říkal jsem si, že tu budu moci studovat…“ Nedořekl. Jeho život tížila hnusná vina. Nedospěl zřejmě ještě ke kýženému stavu, kdy by mohl chladně a rozumně posoudit to, co udělal, jako akt vykonaný ve vyšším zájmu. Ne. Kdykoli se podíval s odporem do zrcadla, uviděl, jak jeho tvář hyzdí hluboké kruhy pod očima. Aby také ne, když mu ke spánku musely dopomáhat krystalky z malé žluté lahvičky s nápisem chloralhydrát, jejichž počet se nenápadně zvyšoval.

Věděl, že se provinil. Ale už ne jak a proč. Proč často bezděčně svírá a rozevírá prsty, aby se mu neklepaly, proč bývá podrážděný a vzteklý? A proč se mu občas srdce sevře a pak se rozběhne dvojnásobnou rychlostí, kdykoliv ucítí vůni máty nebo občas někde uvidí podlahu z pálených cihel?

„Studovat můžete, jak je libo, ve svém volném čase,“ uzavřel debatu stařík opět spokojeně. „Ale teď půjdeme oba prostudovat, co nám hospodyně přichystala k obědu. A seznámíte se s mojí sestrou.“

František ostýchavě vstoupil do pokoje sloužícího jako jídelna. Drobná stará žena, jejíž rysy nezapřely podobu s bratrem, se na něj vlídně usmívala, z polévkové mísy se kouřilo a hospodyně, žena asi padesátiletá, statné postavy, mu vršila na talíř jeden knedlík za druhým. Její pohyby byly zvláštní, jako by se přesouvala pod vodou, sukně i ruce jí klouzaly hladce a pomalu kolem stolu.

František zdvořile odpovídal na všechny dotazy týkající se cesty, rodinných poměrů a podobně a dával si pozor, aby jeho odpovědi nijak nevybočovaly z obrazu, který sám o sobě utvořil.

I starý lékárník si o něm tvořil obraz, v podstatě dost lichotivý, ale samozřejmě formovaný shovívavostí stáří k mládí nového pomocníka. Stařec nabyl dojmu, že má před sebou mladíka ostýchavého, slušného, ovšem poněkud naivního. Nevěděl, kde přišel ke všemu tomu svému vědeckému zápalu, za jeho mladých let bylo dobré držet se zavedených zvyklostí svého oboru tak, aby si člověk zajistil živobytí a příliš se nerozptyloval neužitečnými znalostmi, no ale budiž. Věda má samozřejmě něco do sebe, už jenom proto, že nyní lékárníci nemusejí sami vyrábět extrakt z vrbové kůry proti bolesti, ale objednají si ten nový Aspirin přímo od firmy Hell z Opavy. Tady je tedy vidět jednoznačný pokrok, ovšem nedá se popřít, že lidé pořád stejně nejvíc kupují počistivé pilulky a vodičky pro růst vlasů… Věda nevěda…

„Náš nový pan kolega se tady u nás chce zabývat vědou, sestro,“ pronesl stařík, aby řeč nestála, a aby také přispěl do debaty.

„Skutečně? Vědou farmaceutickou, pane Lisle?“

František se začervenal: „Tou samozřejmě taky, paní lékárníková. Ale moje zájmy zahrnují více oborů. Velkou inspirací je mi Charles Darwin, jak možná víte, během své cesty kolem světa, na základě pozorování rozličných druhů zobáků u pěnkav podle toho, čím se tito pěvci živí, zformuloval svoji teorii o původu druhů. Přispěla k tomu i jeho vášeň objevovat fosilie, kterou s tímto velkým učencem sdílím.“

„Tak nevím, jestli jste na správném místě,“ rozšafně zažertoval starý lékárník. „My Štramberacy mame zobaky ostre a kratke, no ni?“ zasmál se svému proslovu. „Ale co se týče fosilií, tady byste mohl mít více štěstí, viď sestro? V místním vápencovém lomu, neboli jak se u nás říká na Kotuču, tam je těch zkamenělých breberek do aleluja. Když se tam optáte, třeba vás nechají si nějaký pěkný kousek odlomit.“

Sestře pana lékárníka se však pohoršením stáhl obličej. „Mladý muži, na základě vašeho příjemného zevnějšku a uctivého vystupování jsem doufala, že jste slušný mladík!“

František byl zmatený a všiml si, že i hospodyně se zatvářila přísně a přestala vršit na jeho talíř další knedlíky. „Ale paní lékárníková…“

„Co máš proti vědě, sestro?“ zeptal se stařík pobaveně přihlížející celé situaci.

„Panu faráři by se takové řeči jistě nelíbily. Zobák má každá pěnkava přesně takový, jaký potřebuje, protože jí ho nadělil dobrý Bůh. A co se týče nějakých předpotopních brouků, nebo o čem to mluvíte, k čemu jsou vám dobří? Propříště takové řeči u jídla nestrpím. Ne nadarmo se vykládá, že od té doby, co se začalo kutat na Kotouči ve velkém, se začaly dít věci divné a nekalé.“

„Babské pověry,“ mávl rukou starý lékárník. František celý strnul a vyčkával, kam se bude tato debata ubírat. Zalitoval, že si hned první den zkazil reputaci u paní domu, ale copak mohl tušit, že je to žena tak zastaralých názorů?

„Vy ženské!“ osopil se lékárník na sestru i na hospodyni, která byla se svojí velitelkou v jednom šiku, což demonstrovala bojovým postojem s polévkovou mísou před širokým hrudníkem. „Já vás nechápu! Vždyť i starosta, doktor Hrstka, sbírá zkameněliny! Co na to řekneš?“

Stará žena zlostně přimhouřila oči. „Edem ešče pipni. Starosta si to u mě už loni polepil, když se zastával toho Masaryka, co tu loni byl nakonec zvolený do toho parlamentu. A tys ho taky volil! Slušný člověk by ho nevolil, vždyť on hlásil rozvody, jakousi volnou lásku a taky prý k sebevraždám naváděl…“

„Co to je za baranctvi, takove? Jaké sebevraždy? Masaryk je podle mě slušný člověk a učenec. Ti, co byli proti němu, se ukázali, co jsou zač! Vždyť jsme ho bránit museli, když tu chodil po městečku. Jakási roba po něm hodila hrnec! A děcka taky kdosi navedl, aby po něm pokřikovaly. Však já vím, kdo za tím je,“ podíval se pan šéf významně na Františka. „Ja vim, co je to za plesnivinu, ti klerikali. Ty maš, sestro, plnu hubu katekyzmu, ale zaroveň vjeřiš na ty nejhorši smyšlenky a povidačky? Všelijaké čáry máry a divotvornosti! Pověry! Proti tomuhle by měl ten váš farář brojit, pokud se nepletu, a ne proti názorům učenců.“

Staříkova sestra bojovně vystrčila bradu. „Učenců? Spolek pomatených hlav je to. Tady v jeskyni našli pár starých kostí a hned z toho vyvozují, že člověk pochází z opice. Kdybys nebyl můj rodný bratr, tak bych tomu v tvém případě i věřila.“

Hospodyně nehnula brvou, očividně byla na poněkud bizarní hašteření starých sourozenců zvyklá, ale Františkovi málem zaskočilo. Posílen vědomím, že ve svém novém šéfovi má zastání, poněkud neuváženě vstoupil do hádky. „Myslíte šipeckou čelist? Tu část čelisti neandrtálského dítěte?“

Tvář paní lékárníkové zbledla „To jste neměl, mladíku!“

„Ale…“

„O takových věcech se nežertuje. Našla se kost dítěte, celá divná. Kdoví, co tomu chuďatkovi bylo a jak ke své smrti přišlo. A říkám vám, že něco takového přináší jen prokletí. Vezměte si paní ředitelovou!“

Hospodyně, která mezitím odložila polévkovou mísu, sepjala ruce a přiložila si je k ústům v gestu soucitného zděšení.

„Myslím manželku ředitele zdejší vápenky. V těch vápencích se právě nacházejí ty vaše folýsie, nebo jak to říkáte. Pan ředitel se o tyhle darebniny vždycky převelice zajímal, nosil to domů, ukazoval to své paní, a to i včetně té dětské kosti. A já vám říkám, tyhle věci se mají nechat spát, protože od té doby je jejich domov prokletý.“

Hospodyně horlivě přitakala, kdežto stařík opovržlivě odfrknul.

„Co funíš, bratře? Není to snad pravda? Prokletý! Ředitelová žádné dítě buď nedonosí, nebo jí hned po narození začne stonat, celé neduživé, a do roka je z něho andělíček.“

Lékárník zmlknul, jeho sestra očividně otevřela téma pravdivé a příliš bolestné na to, aby si z něj mohl utahovat.

„Takovi fajnovi lidi! Tak nobl! Největší honora u nás na městečku, to se vi,“ ozvala se poprvé hospodyně, která se dosud projevovala jen pantomimicky. Zřejmě jí leželo na srdci, aby se František co nejdříve obeznámil se společenským žebříčkem svého nového působiště.

„Takže abychom si rozuměli, mladíku, do tohoto domu žádné takové proklatosti netahejte!“

František přitakal, aby zachránil alespoň zbytky příznivého dojmu, a za toto gesto dobré vůle mu na oplátku na stole přistál talířek se štrúdlem.

„Mládí má být dychtivé a zapálené,“ pronesl smířlivě lékárník, který si všiml, že František byl opět opatrně vzat na milost. „Jen abyste ale pro samou vědu nezapomněl na svoji budoucnost. Však počkejte, až poznáte místní děvuchy! Takový šikovný mládenec, budete je muset koštětem odhánět!“

Paní lékárníková i s hospodyní roztály, tohle téma by jim nejlépe přišlo vhod, nikoli ovšem Františkovi, který cítil, jak se mu tváře zalévají krví a začínají hořet. Ach bože, jenom tohle ne! Proč každého zajímá jeho ženitba?

Jeho spolužáci si v této otázce mohli vybrat: buď po studiích pracovali v rodinné lékárně, pokud měli štěstí, nebo se stali bídně placenými pomocníky, tvrdě pracujícími i šestnáct hodin denně v cizích lékárnách, u materialisty nebo na tak ubohých místech, jako je například okresní chorobinec. Další možností byl ovšem sňatek z rozumu, jak si František dobře vzpomínal na rozhovory, které vedl se svými přáteli.

„Poslouchej, Franto! Co říkáš? Mladý magistr s půl rokem praxe, reprezentační postavy hledá vážnou známost s mladou hezkou dívkou s větším věnem.“ Františkův spolužák Leopold na něj dychtivě hleděl a netrpělivě poťukával tužkou o koleno. „Mám dát ten inzerát do Národních listů?“

Oslovený se uchechtl. „Myslíš, že vdavekchtivé ženské čtou Národní listy? Zkus raději Světozor. A vynechal bych tu hezkou, to ti rozšíří možnosti,“ dodal uštěpačně. K jeho překvapení se Leopold zatvářil vděčně a naslinil tužku.

„Máš pravdu. A škrtnu i tu mladou.“

„Škrtnu i tu mladou,“ zopakoval František po Leopoldovi a tvář se mu stáhla.

„A co ty a ženitba?“ zvědavě se po něm podíval spolužák a nechal konec věty viset ve vzduchu.

„Já? Já nic,“ zahuhlal František a obratně převedl řeč na cenu inzerátu. Dokonce se nabídl, že příteli půjčí, jen aby už opustil tohle nepříjemné téma…

Nikdo neví, proč je právě tohle téma tím nejhorším, nač je možné se jej zeptat. Ne, že by se mu nelíbila děvčata, to zase prr! Jenomže pokud si nyní František představí jakoukoliv ženu a jakákoliv tělesná potěšení, vždy mu před očima vyvstane ten zpropadený obraz podlahy z pálené hlíny a nosní dírky ho zastudí, protože je ovane vůně máty…

Vzpomínky způsobily, že přeslazený štrúdl náhle zhořkl, František převracel lžičkou jeho náplň a nemohl se odhodlat strčit ji do úst. Rozvařená jablka odmítala opustit talířek, sklouzla zpět na jeho povrch a rozvalila se po vzorku zelených kvítků. Hospodyně pozdvihla jedno obočí a naznačila klouzavým pohybem, že zákusek, jímž bylo pohrdnuto, odnese, ale František se naštěstí zavčas vzpamatoval a zachránil situaci rychlým žvýkáním.

„No… na ženění času dost. Beztak, jak vidíte, jsou s ženskými jenom mrzutosti,“ loupnul stařík očima po své sestře a její oddané služebné. „Moje nebožka taky nebyla bez chyby. Ohánět v apatyce se uměla, ale pusa jí jela od rána do večera.“

Lékárníkova sestra se pokřižovala. „O mrtvých jen dobře. Švagrová byla zlatá duše!“

„Srdce mjela zlate, ale hubu jako šlajfyř!“

Stařík s potěšením kvitoval, jak jeho sestra zalapala po dechu, a obrátil se k Františkovi. „Dnes odpoledne si běžte projít městečko, do práce se dáte až zítra, co říkáte? Prohlédněte si náměstí, vylezte nahoru na Trúbu, tady se říká na Kulatinu, odkud je krásný výhled… Možná stihnete zajít i na Kotouč, ale teď už se brzy stmívá,“ ztišil hlas a spiklenecky mrknul. „Vy máte mladé nohy, tak uvidíte.“

Nohy má František mladé, ale srdce ho tíží, jako by bylo jednou z těch zkamenělin, na jejichž objevování se tolik těší… Procházel náměstím, pevně rozhodnutý vštípit si vše do paměti a otevřít svoji mysl, která bude vědecky přísná a nezaujatá. Nový kraj, nový mrav… Doléhaly k němu útržky náhodných hovorů, řeči v nezvyklém rytmu a melodii, hodně lidí nebylo ustrojeno po městském způsobu a téměř každý si ho zvědavě prohlížel, protože cizinec tu byl věcí neobvyklou. Hlavně nyní na sklonku podzimu, když už barevná nádhera listí skončila na zemi zhnědlá, pošlapaná a šustící pod nohama jako ulámané krovky nějakých předpotopních brouků, o kterých s takovým odporem mluvila lékárníkova sestra.

S přibývajícím odpolednem ubývalo světla, vzduch v nose začal mírně štípat a František si zapnul nejsvrchnější knoflík redingotu, s lítostí vzpomínaje na šálu, která zůstala nevybalená v zavazadle. Nechtěl se nikoho ptát na cestu, ale veden zřejmě podvědomou znalostí mapy městečka, směřoval ke Kotouči a vápencovému lomu. Roubených domků na vysokých kamenných podezdívkách ubývalo, k jeho velkému překvapení se však před ním najednou objevila výstavná vila s prosklenou verandou, bíle natřenými okny se zelenými okenicemi, svou krásou a honosností značně převyšující okolní skromnou zástavbu. Dům se začínal ztrácet v šeru, ale většina oken svítila namodralým světlem plynového osvětlení, nikoli mihotavými zlatými odlesky svíček. František si byl jistý: tohle je určitě vila ředitele vápenky, tudíž nejbohatší a zároveň nejsmutnější domov v celém městečku…

Co asi prožívají jeho obyvatelé? Co může být horšího než ztratit dítě? A jakým peklem musí být ztratit jich několik po sobě? Jak hrozná musí být pokaždé naděje sevřená strachem, vůle milovat, která si zakazuje přilnout příliš, aby ze srdce nebyl vyrván kus příliš veliký! František bezmyšlenkovitě poodstoupil, oči mu přejížděly z jednoho okna na druhé. Co si myslel, že spatří? Pavučinu smutku, zakrývající dům? Zdi pokryté černým flórem? A co si myslel, že ucítí? Odér žalu?

Zavrtěl hlavou a otřásl se, jako by chtěl ze sebe setřást tyhle myšlenky. Proč ho něco takového vůbec napadlo? Je unavený… Cesta byla dlouhá, tréma ze všeho nového svazující, konverzace u oběda vyčerpávající… Návštěvu vápencového lomu odloží na jindy, stejně už se setmělo natolik, že by nic neviděl.

Ponořen do myšlenek o své nové práci, pevně odhodlaný dostát všem očekáváním starého pána, se vracel zpět na náměstí. Dveře kostela byly otevřené a linul se z nich nápěv nacvičované vánoční koledy, zpívaný dětskými hlásky. František se zastavil, celý rozpolcený. Kostely rád neměl a ze zásady je nikdy nenavštěvoval, ale tenhle výjev byl natolik dojemný, že překračoval samotné hranice sentimentality a vracel se zpět k ryzosti. František se snažil nenápadně nahlédnout dovnitř s pocitem červa nahlodávajícího dokonalé jablko. On, takový neznaboh, tak plný všemožných hříchů nemá přece právo hledět na malinký sbor dětských zpěváčků, kteří se ze všech sil usilovně snaží přivítat Ježíška, který přijde už za pár týdnů. Jak jen se snaží! Jak dychtivě sledují pohyby rukou, určující takt a tempo! Někteří kluci zpívali celým tělem, nevydrželi stát v klidu na místě, protože jejich nadšení bylo příliš veliké. S nimi kontrastovala klidně stojící, andělsky vyhlížející dívenka asi sedmiletá, se třpytícíma se očima a pohledem soustředěným do jednoho bodu. Tento bod ovšem nebyl v osobě dirigenta, ale kdesi v nekonečnu nad jeho hlavou, daleko za zdí kostela a očividně i za hranicemi celého městečka. František byl jejím výzorem pohnutý. Kaštanové vlasy jí obtáčely hlavu, vypadala drobná a křehká, ale pak se její pohled stočil na něj a jeho píchlo u srdce. Kdepak! Tahle malá holka není žádný andílek, František by se vsadil, že spousta z přítomných kluků už okusila, co to znamená, když se tahle osůbka rozčílí a začne být zle…

Vycouval z kostela, nikým jiným nezpozorován, a únavou sotva zvedal nohy, aby nezakopl na kamenné dlažbě. Kdo ví, dnes možná usne i bez kapek ze žluté lahvičky.

2

„Tak jak jste se vyspal, mladý kolego?“ Pan majitel byl po ránu činorodost sama, i když ho ruce i hlava zrazovaly svévolnými pohyby, které se snažil maskovat opíráním o hůl a nakloněným postojem. „Vidím, že jste připraven!“ Potěšeně zaznamenal Františkovy vyhrnuté rukávy a vyžehlenou zástěru z lněného plátna.

František raději mlčel. Myslel, že usne sám od sebe vlivem nezměrné únavy, ale ta mu naopak způsobovala ještě horší bušení srdce než obvykle a hlava, zahlcená novými dojmy, se vzpírala konečně vypnout. Nakonec, ač nerad, musel opět užít krystalky, i když předtím asi půl hodiny s chmurným výrazem převaloval lahvičku v ruce.

„Pojďte za mnou dozadu do materiálky. Tady bude vaše království!“ Stařík otevíral šuplíky, rukávem zbytečně utíral bezvadně vyleštěný stůl a poklepával na destilační přístroj. „V poslední době jsem to tu zanedbával a doprodával starší zásoby. S těma mýma rukama gramlavýma jsem nemohl sáhnout na žádnou jemnou práci, takže už mi začínají docházet čípky, oplatky i voskové náplasti. Všechno to tu čeká na vás.“

František se překvapeně rozhlédl. Zanedbaně rozhodně materiálka nevypadá – všechno se jen leskne a je v dokonalém pořádku… Zřejmě sem chodí uklízet hospodyně.

Pan lékárník jako by mu četl myšlenky: „Hanzelčena sem musí chodit často vytírat police. Sklo ve vitrínách špatně drží a prach se do nich lehko dostane. No a pak je tu ještě taková nemilá věc,“ ztišil stařík hlas do šepotu, i když kolem nebyla živá duše, a poškrábal se na zátylku, což ještě zvýšilo dojem nadcházející nepříjemnosti. „Budete muset zajít za Kubaňkou. Za starou Kubáňovou.“ Pan majitel hleděl Františkovi pátravě do očí, jako by v nich hledal známky strachu, ale František jen zamrkal, protože samozřejmě neměl nejmenší tušení, o jaké to osobě stařík hovoří. „Já bych vás za ní neposílal hned první den, věřte mi,“ pokračoval lékárník rozpačitě, „Ale nedá se nic dělat. Zásoby bylin nám docházejí, já jsem byl přes léto marný a neposbíral jsem nic a teď už máme zimu na krku…“

František byl už napůl přesvědčený, že dotyčná je místní čarodějnice, a začínal být zvědavý.

„Kubaňka bydlí kousek za městečkem směrem na Nový Jičín, tu její chalupu nepřehlédnete, má u ní malou zvoničku. Já za ní vždycky chodil nerad. Abyste věděl, je to místní kořenářka, dodává sice zeliny do mé lékárny, ale zároveň je konkurence, chudina chodí přímo za ní, aby nemusela platit za doktora, to se ví.“

„A ona dělá drahoty?“

Stařík se znovu poškrábal. „Ale to ani ne, platil jsem jí vždycky dobře a včas. Jenomže ona je to taková zvláštní ženská, abyste tomu rozuměl. Před lety tu žila, pak odešla a teď na stará kolena se zase vrátila… Je to celé jakési zašmodrchané, já tomu nevím hlavu ani patu. Ženské by věděly… Je vdova, tak se živí, jak umí. A umí dobře, to se jí zase musí nechat.“

František byl celý zmatený, takže si pro jistotu nechal ještě jednou vysvětlit cestu, aby byl připraven, až se za kořenářkou, vymykající se běžným očekáváním, odpoledne vydá.

Zatím se začal věnovat tomu, co mu šlo nejlíp, drobné a precizní lékárnické práci. Nahřál vosk, olej a další přísady, hbitě je rozválel na látce, obstřihl kolem šablony a hotové skládal do krabice mezi papíry, aby se úhledné náplasti na bolest hlavy a na kašel nepřilepily k sobě navzájem. Práce mu šla od ruky jako obvykle a účinně ho zaměstnávala, ale přesto si všiml, že zvonek v apatyce, upozorňující na příchod nového zákazníka, zacinkal jen občas, po většinu času bylo mrtvo. Po nějaké chvíli si dovolil nahlédnout dopředu do výdejny. Nikde žádný zákazník, jen za tárou stál jeho pan šéf s nachýlenou hlavou, která sebou pravidelně škubala. Starý lékárník si nevšiml, že ho někdo pozoruje, očima bloudil po překrásně vyrovnaných stojatkách, cvrnkal prstem o pokladnu a na tváři měl nešťastný výraz.

František potichu zacouval zpět do materiálky. Očividně nepracuje v příliš prosperujícím podniku…

Odpolední cesta na kraj městečka se nesla ve znamení obav. Jak se má k jejich dodavatelce chovat? František nebyl příliš zvyklý jednat se ženami, a už vůbec ne obchodně. Navíc většina žen měla ve zvyku zálibně si ho prohlížet, což ho uvádělo do nesmírných rozpaků. Jakmile celý bezradný zčervenal, podnítilo to jeho dámský protějšek k dobíravým komentářům a způsobilo další nahrnutí krve do tváří.

„Pozdrav pánbů,“ smekl klobouk při vstupu do světnice, jejíž strop byl celý zakrytý svazky sušících se bylin. Linula se z nich taková směsice vůní, že vytvářela téměř viditelné vlny, které se převalovaly po místnosti, točily se ve spirálách kolem kamen a obtáčely postavu nevysoké, ale velice důstojně vyhlížející staré ženy v jednoduché halence a šedivé dlouhé sukni, přepásané tmavomodrou zástěrou.

„Dobrý den,“ přikývla mu na pozdrav. V jejím hlase se ozvalo drobet uštěpačnosti. Jako by věděla, že František nemá nikoho co zdravit slovy, která použil, protože si myslel, že by měl. Nikdy v životě ten pozdrav předtím nepoužil a teď se ve zlomku vteřiny zařekl, že už ho nikdy ani nepoužije.

Kořenářka mlčky poslouchala pozdravy od starého lékárníka a seznam objednávaných rostlin spolu s určením, zda je žádána nať, kořeny či kůra. Věcně přikyvovala hlavou, zatrhávala si seznam soustředěnými rozmáchlými škrtanci. Rozhlížela se po světnici, aby se přesvědčila, zda žádanou surovinu má, a zdálo se, že zrak jí vždycky okamžitě padl na správné místo. František na ni neudělal žádný zvláštní dojem a dalo by se říci, že na okolní rostliny hleděla rozhodně s větším zalíbením. Úplně stejně se cítil naposledy ve třinácti letech, kdy byl ještě docela malý, obyčejný kluk s věčně zašpiněným obličejem a rukama, které se matka marně pokoušela vyčistit alespoň předtím, než ho pošle do postele.

František s překvapením zjistil, že se narovnal a uhladil si vlasy, ale pak se nad svou pošetilostí zastyděl a povolil ramena. Tahle žena si ho určitě nebude dobírat ani se všetečně vyptávat a nebude ho sjíždět očima od hlavy k patě.

„Všechno jste to nasbírala tady v okolí“ zeptal se, aby u ní vzbudil alespoň nějakou reakci, a hned si uvědomil, jak hloupá otázka to je.

„Ano. A hodně si sama vypěstuju na zahrádce,“ odpověděla kořenářka stručně a dál balila svazky bylin do novin a drcenou kůru do plátěných pytlíčků s názvem příslušné rostliny vyšitým pomocí červené a modré bavlnky.

„Nemáte náhodou mariánský bodlák? Na seznamu není, potřeboval bych ho sám pro sebe,“ osmělil se František. Teď teprve vzbudil ženin zájem. Oči, které na něj dosud pohlížely lhostejně, změnily barvu a rozsvítily se.

„Pročpak? Ukažte mi bělmo!“ chytla ho znenadání za hlavu a odhrnula mu víčko z pravého oka. František sebou leknutím cukl, ale kořenářčin stisk byl nečekaně pevný a nepovolil, dokud si pořádně neprohlédla, co chtěla. „Čisté a bílé. Jak jste přišel na to, že potřebujete ostropestřec?“

Poslední, co by chtěl někde vykládat, je to, že pociťuje nutnost očistit si játra plná jedovatostí od používání všeho toho chloralhydrátu, takže rychle plácnul: „Nechutenství. Do jídla se musím nutit a moc toho nepojím, ale přitom potřebuji být silný na všechnu tu práci v lékárně. Starý pan šéf už toho moc nezastane.“

Teprve teď ho žena sjela pohledem od hlavy k patě. „Nejste hubený, jste tak akorát,“ konstatovala. „Měl byste chodit víc na slunce, i když teď ho do slunovratu už moc nebude. A víc spát,“ zkoumavě přimhouřila zrak nad jeho kruhy pod očima, které nabyly už téměř fialovou barvu.

František měl pocit, že mu kořenářka vidí až do žaludku, že prohlédla jeho tajemství a její pohled se mu propaluje přes všechny vrstvy oblečení až na holou kůži. Mimovolně si povolil knoflík u krku a raději už nic neříkal. Sebral nabalené svazky a pár papírových kornoutů, vysázel na stůl ve světnici peníze a spěchal pryč z chalupy do smrákajícího se odpoledne tak rychle, jak to jenom slušnost dovolila.

* * *

„Měl jste pravdu, pane šéfe,“ oslovil pak starého lékárníka druhý den u oběda, protože si nemohl pomoct a musel na tu ženu s úspornými pohyby a přesnýma očima pořád myslet. „Takhle by si člověk bábu kořenářku nepředstavoval.“

„Myslíte Kubaňku?“ Natočila hlavu paní domu a vyměnila si s hospodyní rychlý pohled, jehož smysl František nebyl schopen postřehnout. „Divná osoba,“ nenechala o svém mínění stará paní žádné pochybnosti. „Nevím, proč se vracela! Po všech těch letech, když se už na všechno skoro zapomnělo, ale já…,“ tady se paní lékárníková na chvíli zastavila a přehlédla své posluchače, aby si všichni uvědomili, že uslyší informaci, o které se nepochybuje „… já jsem nezapomněla. Ona sem nepatří! A jak by sem chtěla patřit, když ani nechodí do kostela?“

„Doufám, že jsi jí něco neřekla!“ polekal se stařík.

„A kdyby? Tak co,“ odbyla ho lékárníková a zamávala nesmlouvavě vidličkou.

„Opovaž se! Kdo by nám dodával zeliny? Musíme s ní vycházet. Ono na jednu stranu je dobře, že nám dodává surovinu, ale na straně druhé nám odlákává zákazníky. Lidi jí věří, nepočítá si mnoho a její léčba na rozdíl od doktorova pouštění žilou nijak nebolí. Je až moc dobrá,“ povzdychl si stařík.

František si vzpomněl na její slova, kterými ho tak rychle a přesně odhadla, a musel v duchu souhlasit, což se projevilo sotva znatelným přikyvováním. Hospodyně si to ovšem vyložila po svém a nenápadně mu na talíř přihodila další brambory.

„Teď po obědě budete muset zajít k rybníku a nachytat pijavky, nemáme už ani jednu, za chvíli voda zamrzne a my si nemůžeme dovolit nemít na skladě tak žádanou věc,“ přidělil pan šéf další práci a nedbal na pohoršeně stočené koutky své sestry nad tématem tak zoufale nevhodným k jídlu.

František se snažil nedat nic najevo, ale tenhle úkol mu sevřel žaludek tak, že musel pomalu vydechnout a definitivně odložit příbor, přestože ještě nedojedl. V otcově lékárně se snažil nádobě s pijavicemi zdaleka vyhnout, a pokud musel zvednout víko a nějakou nabrat, celou dobu zadržoval dech, jako by tím zastavoval čas a mohl si představovat, že se to vlastně neděje. Nikdy v životě je ovšem sám nechytal a nechtěl ani pomyslet, že teď bude muset. Nedá se nic dělat, jednou je pomocníkem v lékárně, má tudíž místo, na které stojí půl tuctu dalších zájemců, a on si nemůže dovolit starého pána zklamat.

Hospodyně ublíženě sebrala jeho talíř s mnoha zbytky, František s díky odmítl jakékoliv další nabídky s pocitem, že mu už teď obsah žaludku stoupá až do nosu, a vydal se vyzbrojen síťkou a starým džberem k rybníku s přáním, ať má tuhle ohavnou záležitost brzo za sebou.

Čerstvý vzduch těsně nad bodem mrazu mu čistil hlavu a mírně propaloval nosní dutiny. Na kalužích se už začínaly tvořit dokonalé krystaly, plné křehké krásy, ze špinavé nahnědlé vody obydlené larvami a červy, kteří nevyhnutelně skončí zapletení do složitých struktur. Obloha byla opět zatažená, panovalo přítmí a skoro nikdo nebyl venku, kromě páru žen na kamenité stezce, které si přidržovaly vlňáky u úst a zvědavě ho přejížděly očima. František si přál, aby cesta trvala co nejdéle, ale nemohl se příliš loudat, aby ho nedostihla zima, tma a nelibost pana šéfa.

U břehu bylo pár poloshnilých dřevěných trámů, které se máčely ve vodě. Přesně pod takovými se pijavice rády schovávají, takže tam začne hledat nejdříve. Snažil se ušetřit boty mazlavého bláta a hlavně vody, takže se poněkud nešikovně naklonil se zadkem vystrčeným a očima vypoulenýma, aby jeden z trámů nadzvedl, když v tom uslyšel hrkání bryčky a teplé oddychování koně. Uvědomil si svoji nedůstojnou pozici, rychle odhodil síťku i kbelík a narovnal se k pozdravu. Bryčka nejela v zatáčce příliš rychle, takže se mu naskytla dlouhá příležitost prohlédnout si její pasažéry. Za hubeným kočím, navlečeným do neforemného prastarého kabátu, seděla po směru jízdy mladá žena ve velmi módním klobouku, který se tady u bahnitého rybníka vyjímal poněkud nepatřičně. Na klíně jí sedělo asi šestiměsíční děcko, tak zachumlané do kožešinového pytle, že vykukovala jenom jeho bledá tvářička s neviditelným obočím a rtíky tak světlými, že netvořily žádný kontrast oproti obličeji. Žena ho svírala v náručí s křečovitou snahou, nakláněla se nad něj, jako by chtěla předat část svého tepla pod kožešinu, ale ohřátý vzduch beznadějně unikal a mizel ve studeném okolí.

Naproti ní seděl velice krásný mladík zhruba ve Františkově věku, s nápadnou vázankou, který nervózně přehazoval hůlku se stříbrným kováním z ruky do ruky.

František se je chystal pozdravit, ale ti dva ho zřejmě vůbec neviděli, i když jeli jen pár metrů od něj. Ženina půvabná tvář byla napjatá, bledá, úplně bez krve, oči hleděly upřeně kamsi nad dětskou hlavičku, a svým nakloněným postojem se snažila popohnat koně k rychlejšímu tempu. Štíhlé prsty se nervózně probíraly kožešinou a až teď úplně zblízka si František všiml, že ten krásný klobouk byl nasazován ve spěchu, protože sedí mírně nakřivo a visí zpod něj pár uvolněných pramenů světlých vlasů.

František držel čepici v ruce a najednou si byl zcela jistý, že má před sebou paní ředitelovou a že je svědkem nějakého neblahého výjevu, o kterém vyprávěla lékárníkova sestra za pantomimického doprovodu hospodyně. Jeho náhlé prozření bylo ve stejný okamžik doprovozené netrpělivým vzkřiknutím toho mladého muže a kočího švihnutím bičem, takže se kůň dal do cvalu a bryčka v momentě zmizela za zatáčkou. V tu chvíli František, s pusou otevřenou údivem a mrazivým pochopením, v šoku udělal dva kroky na svažujícím se břehu dozadu a mlaskavý zvuk mu prozradil, že právě učinil velkou chybu. Bota uvízla v blátě a náhlá ztráta rovnováhy zapříčinila, že se v marné snaze zabránit pádu na zem opřel oběma rukama o špínou pokrytý svah. Ach bože, zahanbení ho polilo od hlavy k patě a jedině vědomí, že ho takhle neuviděla ta krásná dvojice, ho mohlo utěšit. Naštěstí ho takhle nevidí nikdo… Ach ne… Kde se tady vzala ta dívenka?

Před Františkem stála mlčky a s pobaveným výrazem s nádechem škodolibosti ta malá holčička, kterou viděl před dvěma dny zpívat v kostele.

František cítil, že níž už jeho důstojnost upadnout nemůže, takže rezignoval, opřel se do svahu ještě víc a pomalu vytáhl uvězněnou nohu z mazlavého bahna.

„Co tady děláš, jsi tu sama?“ oslovil dítě.

„Ne sama, s tebou,“ odpověděla tázaná s udivenou samozřejmostí. František se zarazil.

„Se mnou?“

„Copak je tu ještě někdo jinej?“

To měla dívenka pravdu. Nikdo jiný tu nebyl. Její věcné odpovědi ovšem Františka vyváděly z míry, dítě postrádalo i jen náznak úcty, strachu, nebo alespoň respektu k dospělému. Takhle by se podle jeho názoru děti chovat neměly. On sám byl svou matkou cepován tak, že říkal „rukulíbám“ i mlékaři. Rozhodl se nevšímat si té drzé holky, otřel vrstvu bláta z boty o polehlou trávu, zhluboka se nadechl, aby si dodal odvahy, a pootočil zpuchřelý trám. Pijavice pod ním byly, chlad způsobil, že se svíjely pomalu, ale Františkovi se přesto zvedl žaludek tak, že musel zuby usilovně tisknout k sobě.

„Ukaž, hele“ netrpělivě ho odstrčila holka, holou rukou sebrala naráz několik pijavic a hodila je do džberu, kam dopadly s tichým mlasknutím.

František nevěřícně zalapal po dechu a ustoupil, ovšem tentokrát si už dal pozor, kam šlape. S očima vytřeštěnýma pozoroval malou dívku, jak zručně otočila ještě další dva trámy a celou úrodu pijavic mu nasázela do kbelíku. S potutelným výrazem mu vrazila do ruky síťku, která dosud ležela nepoužitá na zemi, zlehka kopla do kýble, až to zazvonilo, a najednou zmizela za nejbližším stromem.

Otřesený František stál na břehu a zrak mu přejížděl z otočených dřev na dno džberu, pokryté nechutnými živočichy. Náhle ho zazábly ruce tak, že si je chtěl honem strčit do kapsy, ale v poslední chvíli si uvědomil, že jsou celé od bláta a shnilého dřeva a měl by si je utřít alespoň do kapesníku. Opatrně vytáhl vyčuhující cípek, ale s překvapením zjistil, že jeho ruce jsou úplně čisté… Asi si je v tom rozčilení utřel do trávy…

3

František si pomalu začal zvykat, že obědy se nesou v duchu škodolibého popichování lékárníka a jeho sestry a po něm se naštěstí nechce, aby přispíval do konverzace. Jenomže dnes se zeptat prostě musel…

„Jak se daří panu řediteli a jeho rodině?“ pronesl nesměle a měl ze sebe hrozný pocit. Odjakživa nesnášel klepy a mluvení o cizím neštěstí, ale výjev u rybníka jej zasáhl příliš hluboce a on musel vědět, čeho byl vlastně svědkem.

„Copak?“ ulekla se paní lékárníková. „Je tu něco, o čem nevím? Hanzelková, nemáte k tomu co říct? Byla jste včera pomáhat s prádlem?“ otočila se na hospodyni a pak dodala Františkovi na vysvětlenou: „Hanzelčena chodí k ředitelům vždycky jednou za týden vypomáhat s velkým prádlem. Musí si nějak přivydělat, teď když lékárna tolik nenese,“ zapíchla vyčítavě oči do svého bratra. O hospodyni mluvila tak, jako kdyby nebyla vůbec přítomná, ale ta byla na takové jednání očividně zvyklá, a naopak šťastně zčervenala, protože jí bylo uděleno slovo.

„Chlapeček se rozstonal, je to mrlatko takove. Co vim, tak včera jeli ještě s jejim bratrem k doktorovi, a je to s nim važne, stejne jako vždycky – děcko ma křeče, blije. Těžko se probouzí… Na plenách jsem našla krev…,“ ztišila hospodyně významně hlas.

Všichni u stolu se po sobě podívali a mlčeli. Pronesená slova nevěstila nic dobrého, zvláště když se to, o čem vypovídala, opakovalo už počtvrté.

„Paní ředitelová s ním nebyla jen tady u doktora Hrstky, ale sjezdila už všechny doktory v okolí, byla v Kopřivnici, v Příboře… Říkala prý, že už jenom ta cesta pomůže. No já nevím,“ odmlčela se hospodyně. Ráda by ještě něco dodala, protože ji těšilo, že na ní všichni visí očima a hltají její slova, ale už ji nic nenapadlo. Sklidila tedy ze stolu, přičemž se pohybovala svým zvláštním klouzavým pohybem, a František s panem šéfem se vrátili zpět do lékárny.

Takže ten mladý muž v kočáře byl bratr paní ředitelové… Ano, to je jasné, byl velmi mladý, nemohl to být její manžel… František se poškrábal na hlavě, ale od dalšího rozjímání ho vytrhnul hlas pana šéfa.

„Je to pěkná apatyka, viďte?“ rozhlédnul se starý lékárník kolem sebe.

„Je,“ přikývl František, protože si to myslel.

„Tak proč mi sem chodí tak málo lidí?“ zeptal se ho šéf vyčítavě. „Je tu čisto, snažím se mít na skladě přesně to, co zákazníci chtějí… Nikdy jsem neudělal žádnou chybu…“ Rozrušení způsobilo, že sebou jeho hlava začala trhat ještě o něco viditelněji.

Františkem cloumaly pochybnosti. Může říct svůj názor? Co když se pan šéf rozčílí? Byl tu jen pár dní a pochyboval, že by mohl udílet rozumy svému nadřízenému a objasnit mu, že ten, kdo prodává zdraví, by rozhodně sám nemocný být neměl. Alespoň tedy ne tak viditelně, neboť tím značně zpochybňuje celou svou živnost. Rozhodl se tedy raději mlčet a rozpačitě prstem po stole rozděloval konopnou cupaninu na zbytečně malé hromádky.

„Mám nápad. Pošlu vás do Opavy. Slyšel jste o Hellovi, viďte?“

František přikývl, kdo by neslyšel? Gustav Hell vytvořil něco jako svatý grál lékárnictví. Obyčejný apatykář, který začal pracovat jako provizor v opavské lékárně U Bílého anděla, učinil z ní jeden z nejvýdělečnějších podniků v českých zemích, a když už nestačila jeho ambicím, založil fabriku na léčiva s pobočkou dokonce ve Vídni!

„Mě samotného by už cesta zmohla, ale vy jste mladý. A jste chytrý.“

František se zapýřil.

„Pojedete na služební cestu. Okouknete lékárnu, všechno si zapíšete za uši, a co půjde, zavedeme tady u nás. Já vím, Opava je mnohem větší město než Štramberk, tak tam panují jiné poměry. Lidi si tam raději zajdou do lékárny, než aby skočili za humna pro pár listů jitrocele na kašel, ale to by v tom byl čert, abyste aspoň na něco nekápl. Navíc se stavíte ve fabrice a poberete co nejvíc zásob, když už tam budete. Ukažte, tady vám půjčím tlumok, dá se snadno poskládat do té brašny, se kterou jste přijel.“

František přinesl zezadu cestovní brašnu přes rameno, kterou ještě nestihl vybalit, a rychle ji vyklidil. Až příliš rychle, protože mu z prstů vyklouzl notes a na podlaze se rozevřel.

„Pěkné! To jste kreslil vy?“

Díkybohu se stránky rozevřely na nevinných nákresech zkamenělin, spirálovitých schránek dávno mrtvých plžů a otiscích listů, téměř se nelišících od obyčejných kapradin z jakéhokoliv lesa. Pan šéf zběžně prolistoval několik stránek a vůbec neviděl, že Františkovi hoří tváře a zatínají se mu pěsti. Ach, naštěstí notes zaklapnul.

„Jste šikovný. Co všechno vás nezajímá…“

František horlivě přikývl, aby vypadal přičinlivě, ale ve skutečnosti se mu nesmírně ulevilo a zároveň ho svíraly pochybnosti. Opava je větší město než Štramberk, tudíž tam na něj bude čekat ta samá nástraha, kvůli které opustil Prahu. Ta temná díra v jeho nitru, kterou se snaží zaplnit, zakrýt a ze které prosakují chtivá vlákna, zmocňující se jeho paměti a zejména spánku. Večer si musel na lžičku přidat o pár krystalků chloralhydrátu navíc, protože srdce mu bušilo a hrdlo se mu svíralo…

A pro jistotu vytrhnul z notesu posledních pár stránek a skryl je hluboko do šuplíku pod prádlo a ponožky.

Na vlak šel hned brzy zrána, aby byl do večera zpět. Na nádraží to neměl úplně nejblíž, a navíc měl pocit, že se musí prodírat hustou mlhou, která pokrývala celé městečko. Nažloutlá tma zahalila všechno, co bylo od něj vzdáleno na více než dvacet kroků, František měl pocit, že ji každou chvíli musí dostihnout a celý se obalit matnou bílou hmotou přesně tak, jak on sám obaluje pilulky, aby lépe vypadaly a také se snadněji daly spolknout. I jeho mohla mlha spolknout, ale kupodivu se před ním vždycky ochotně rozevřela a povolila mu nahlédnout do dalších dvaceti kroků. Někde tu určitě museli být další lidé, stejně jako on spěchající na vlak, ale zůstávali v bílém utajení.

„Kam jdeš?“ ozval se mu za pravým uchem povědomý dětský hlas. František málem nahlas zařval leknutím, ale hned se vzpamatoval. Opět tu byla. Kde se vzala? Odkud přišla? Proč před ním nemá vůbec žádný ostych?

„Jedu do Opavy,“ odpověděl vyloženě proti své vůli.

„Aha!“ Dívenka se významně odmlčela a dodala: „Nebudeš tam zlobit?“

„Co si to…“ František by jí nejraději vlepil facku, ale zavčas si uvědomil, že něco takového je pod jeho důstojnost. Nejhorší ovšem bylo, že právě tím si vůbec nebyl jistý. Nebude tam zlobit?

„Co tady děláš? Proč nespíš, vždyť je ještě skoro noc?“ Sám sebe se ptal, proč se s tím děckem vůbec baví.

„Ty taky nespíš!“

Ne. František nespal. Ovšem dívka ta slova řekla způsobem naznačujícím, že nespí nikdy. Že už nespal celé věky. Že vždycky jen zkamení v posteli pod peřinou, ztuhne do bezvědomí navozeného krystaly ze žluté lahvičky, nepřinášejícího žádné sny, žádný odpočinek, jenom zapomnění.

Nesmysl. Nic takového nemůže ten drzý spratek vědět. Vždyť i on sám tohle všechno potlačuje v hloubi duše, pěchuje svoje výčitky do malé tvrdé kuličky, která ho píchá pod žebry a zužuje mu dech.

A právě teď mu dech krátil i puch spalovaného levného uhlí, kouře valícího se z okolních komínů a barvícího panenskou bílou mlhu do špinavé žluti.

„Běž pryč,“ mávl rukou směrem k holce, ale ta už tu nebyla. Asi ji spolkla mlha a nezůstalo po ní nic než Františkovo nevěřícné pohoršení.

Doufal, že mu cestou pravidelný rytmus vlaku dopřeje alespoň náznak trhaného spánku, ale vážnost jeho úkolu mu nedovolila vzdát se neustálé bdělé pozornosti. Jedna část úkolu mu byla jasná, o ní nebylo žádných pochyb – nakoupit za tovární ceny co nejvíce léků, které naskládá do tlumoku stočeného nyní do brašny. Ale co jeho hlavní poslání? Má okouknout úspěšnou konkurenci a zjistit, v čem tento její úspěch spočívá? Úzkost Františkovi způsobovalo vědomí, že tohle je přesně ten úkol, kterého je hoden. U méně důležitých věcí se vždycky mohl vymlouvat, že nestojí za námahu, ale na co se může vymluvit teď? Pan šéf na něj spoléhá, celé jeho živobytí, jeho sestra a koneckonců i hospodyně… V pozadí stojí samozřejmě i snaha dokázat otci, že se o sebe umí postarat a není žádné nezdárné budižkničemu…

Vykročil na dlažbu před opavským nádražím a konečně se nadechl vzduchu nezatíženého ani mlhou, ani puchem uhlí spalovaného v lokomotivě, který obtáčel všechny vagony a dral se neopatrně otevřenými okénky dovnitř.

Nákup léků v továrně měl vyřízený hned, tlumok i brašna byly nacpané, i když nepříliš těžké, a František se rozhodl dát je do úschovny, aby zbytečně nepoutal pozornost. Zpátky na nádraží si také opláchnul obličej a ometl klobouk i kabát od sazí, povytáhl si nákrčník a upravil ho. Chtěl vypadat seriózně, vážně a pokud možno starší, ale bohužel se mu to nepodařilo, i když on sám o tom nevěděl.

Z nádraží to nebylo daleko na Horní náměstí a pak už se stačilo jednou zeptat, a vzápětí byl v ulici Mezi Trhy, díval se přes ulici na průčelí lékárny, odkud na něj z fasády shlížel s lhostejným výrazem ve tváři anděl se zdviženou pravicí, jako by se už nemohl dívat na neustálý proud lidstva sužovaného chorobami, motající se mu pod nohama.

František si narazil klobouk více do čela, úplně zbytečně. Copak ho tady někdo zná? Nebo má na čele napsáno, že je taky lékárník a jde nekalým způsobem na výzvědy? Nejprve stanul u výkladu, snažil se vzbudit dojem, že jenom na někoho čeká, a přitom očima dychtivě přehlížel vystavené zboží. Snažil se všechno zapsat do paměti, protože výloha s ozdobným rámem byla vskutku přepychová, takové neměly zdaleka ani lékárny v Praze. Uprostřed, aby upoutal oko návštěvníkovo jako první, trůnil proslavený Kolový syrupus compositus „Hell“, který šel na odbyt i jinde ve světě.

„Lahodný nápoj, léčivé a povzbuzující tonikum pro tělo i duši“, četl František a umínil si, že musí rozhodně ochutnat. Věděl, že v lahvičce je nezanedbatelné množství kokainu, a přesně tohle si po dlouhé cestě a při vědomí náročnosti svého úkolu zaslouží.

Dál se snažil rozklíčovat obsah výlohy a všiml si, že tam ležela spousta umně naaranžovaných mýdel, kosmetických olejů a krémů, přípravků do koupele a zásypů v půvabných obalech, na kterých převažovala růžová barva a obrázky vymydlených růžolících dětiček nebo mladičkých dívek s našpulenými rtíky. František se zarazil. Ani na jednom nebyla postarší žena v zástěře nebo špinavé dítě, které by s mýdlem podle jeho názoru měly přijít nejvíce do styku.

Trochu ohrnul ret. Takhle vypadá lékárenská výloha? Jeho otec vždy dbal na to, aby vážnost jejich „stavu svobodného s vyšším vzděláním a důležitostí pro celek“ byla patrná z každého jeho gesta, ze způsobu oblékání a mluvy, natož z podoby výkladní skříně! Jenomže jisté je, že otcova lékárna a potažmo lékárna, kde je nyní, se tak tak drží nad vodou, kdežto na co sáhne pan Hell, to jen vzkvétá…

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Apatykář.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.