Vychází s finanční podporou
Ministerstva kultury ČR

Cover art credit: Rijksmuseum van Oudheden, Leiden (goo.gl/oVW4Yh),
CC BY-SA 3.0, modified

© Martin Skořepa, 2019

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2019
(elektronické vydání)

ISBN 978-80-7577-838-3 (PDF)

ISBN 978-80-7577-839-0 (ePUB)

ISBN 978-80-7577-840-6 (MobiPocket)

“

Knížka pro děti, jejichž
rodiče mají alzheimera

Věnováno kamarádům, kteří jimi
zůstanou i po dočtení

„Spatřili ho […], ale někteří pochybovali.“
(Matouš 28,17)

„

po sto dnech
(16.—18. 11. 2016)

Ašerovským městským parkem se prohání vichr a z modřínů smetává narezlé jehličí. Danu v telefonu sotva slyším. Závany větru, které nám odtrhávají slova od uší (jako dítě jsem tohle počasí nesnášel; zvěstovalo, že zima teprve přijde), tvoří výmluvnou stafáž našemu nynějšímu nenaslouchání. Zatímco dřív jsme si vzrušeně skákali do řeči, nyní dáváme přednost zdvořilému odkašlávání. Dva bojácní ušáci, kteří se nemohou vyhrabat z frustrace, že tento rozbíhavý svět neovládají a přestávají mu rozumět. Snažíme se proto po vzoru ostatních založit alespoň nějaké miniaturní impérium, aby si jeden druhého podrobil.

Marně se chci Daně mezi poryvy větru něčím vnutit. Ani podotek, že zítra uplyne sto dní, co jsem se přesunul do Ašerova, nás neodšpuntuje. Každá věta se dusivě táhne. Dana se sotva poptá, jak mi dopadla poslední kontrola u onkologa, a položí to.

Během výroční noci jsem nevstával šestkrát, nýbrž pouze jednou. Maminka dostane čistou plenu a oba spokojeně usneme.

Sen, do něhož jsem se propadl, si vybavím i s podrobnostmi. S Mojmírem míříme k jakémusi slanému jezeru, sevřenému skalnatými srázy. Povrch vysočiny nenarušuje jediný keř nebo skřek nějakého nenažrance. Scenérii osvětluje prudké slunce. Před jeho paprsky se nijak nechráníme, patrně ani nejsme oblečeni (snící já se tím vůbec nezabývá), nestěžujeme si na horko nebo žízeň, necítíme se ničím ohroženi.

Od temně modré hladiny nás oddělují velké kamenné plotny s prudkými zlomy, které naši chůzi znesnadňují. Pokud nám noha v nějaké škvíře uvízne, sprostě zaklejeme, aniž by nás to příliš vyvádělo z míry.

Probouzím se v okamžiku, kdy Mojmír zrovna někoho pomlouvá; dělá to co ho znám. Výjimečně není neodvolatelně sarkastický. Z jakési nevinně mizogynní poznámky dostáváme oba nepolevující záchvat smíchu, který se svlečenou krajinou nese jako letící pták.

Slyším, jak vrzá mámina postel. Cupitání na záchod. Po nějaké chvíli se ozve škrtnutí zápalkou. Než vzkypí mléko, rozespale hmátnu pro komentář k Matoušovu evangeliu, abych si z něho ukořistil alespoň odstavec. Kniha je napsána živě, občas mě i rozesměje, čímž ovšem nepřelstím známý pocit, že jsem byl znovu zanechán se svými otázkami, které pozitivističtí mrtví brouci veřejně nevyslovují: zdali Ježíš tišil bouře, uzdravoval z nemocí či vstal po svém ukřižování z mrtvých.

Z peřin mě od knihy vytahuje vůně bílé kávy jako v dobách nejhlubšího dětství. To je Událost (na rozdíl od všech těch, kterými nás večer nakrmí televize). Obvykle totiž snídani musím připravit sám.

Udiví mě, že si maminka bez dopomoci oblékla župan; sama se už do rukávů nedostane. Rychle jí navléknu ponožky, neboť v kuchyni s okny na sever je po ránu chladno. Přitom věnuji letmý pohled směrem ke sporáku, zdali kypící mléko neuhasilo plyn. Vzorně vypnuté kohouty mě zdraví jako posádka při ranním hlášení.

Snídáme mlčky. Máti jí se soustředěnou hltavostí a nic jiného než jídlo si do svého zorného pole nepouští. Mezi sousty, které na sebe bez pauz navazují, se jí nelze vnutit s dotazy, zdali měla po ránu stolici či jak se vyspala. Příručky o Alzheimerově chorobě správně radí nepořádat pracovní snídaně, neprobírat nákup nebo přesun taxíkem na zdravotní středisko.

O čem zakoušeči mystična teprve sní, totiž o životě usebraně zanořeném v přítomnosti (a o čem i rádi píšou — totiž o tom, co neprožívají), to pacienti s ACH praktikují bez vynaložení duchovního úsilí. Jejich schopnost těšit se z jídla je až sebevražedná; pokud se zakuckají, nebo se i začnou dusit, vzniklou nesnází se nezdržují a cpou se dál. Budoucnost (ale i minulost) si jednoduše zakázali, a kdybychom na ně my okolní ustavičně nedoráželi, čas by z jejich života vyšuměl docela.

Každá změna má totiž podobu jobovky, a pokud už k mysli postiženého pronikne, aktivuje zneklidňující nájezd úzkosti. Poslušen všech manuálů tedy veškerá oznámení, že na nás co nevidět někdo zazvoní, vždy až do poslední chvíle pečlivě tajím. Máminy pohyby nebezpečně zrychlí; ihned míří k zrcadlu, aby vrhla plachý pohled na svou chatrnou ondulaci, pak se přešourá do obýváku zkontrolovat bar, zdali v něm ještě nezbyly nějaké sušenky, načež se mě snaží uprosit, abych narušitele telefonicky odehnal.

Dříve by svou roli hrál i náš již dávno nevymalovaný byt či naprasklá výplň dveří do ložnice (památka na otcův poslední výbuch zuřivosti), nemytá okna nebo kouty zčernalé od plísně. Poslední rok však tyto nedostatky úplně vypustila z hlavy. Její odpor vůči příchozím i všemu nepředvídatelnému je už jen pudový, navykle instinktivní.

Ohledně naší panelákové bytovky může být přesvědčena, že se jejím chátráním zabývám já a že se chystám zjednat nápravu (zdali jí něco takového víří hlavou, neověřím, neboť mi v tomto směru dosud nic takového nenaznačila a patrně již ani nenaznačí — jako by si její deverbalizovaná mínění někam zalezla a neměla již v úmyslu o sobě dávat vědět).

Osobně se k žádné rekonstrukci nechystám. Ve skulinách času se věnuji svým knížkám nebo psaní. Umýt okna na Vánoce tak nejspíš bude muset Boženka.

Nadšena tím, jak zvládla přichystat snídani, pustí se do oblékání bez mé dopomoci. Tepláky vynechá (jejich natažení by už nezvládla), náhradou za ně si přes hlavu přetáhne o jedno triko navíc. Když si to uvědomí, rozesměje se: jsem ale blbá.

Úsměv ji rozjasňuje jen málokdy. Častěji se objeví, pokud se k nám přece jen někdo vnutí a dokáže mámu rozmluvit.

I nebožtík táta jí to nejednou vyčítal: na cizí se smát umíš, na mě ne.

Dokončujeme oblékání.

Žádá novou podprsenku, tahle ji topí. Tedy škrtí, přeložím si pro sebe.

Promazávám jí nohy, trochu masti jí nanesu na paže. Rozetři si to sama, nejsem tvůj komorník.

Léky.

Prstem ukazuje na polici, kde je v pouzdře schované sluchadlo.

Kriticky zkouknu tepláky, pobryndané vším, co včerejší jídelna a lednice daly, a raději vytáhnu čisté.

Kdovíproč si přitom vybavím poslední návštěvu u Botičky. Zastihl jsem ho v dobrém rozmaru, dychtivě rozbalujícího zásilku ze zámoří za třicet tisíc. Nejvíc ho stály elektřina a clo. Zkoušíme roubík. K Botičkově nelibosti vyjde najevo, že vzdor rozměrům, které uvedl do objednávky, nedostatečně dlouhý řemínek neobepne jeho otylý obličej. Pozoruji ho ne bez sedlácky škodolibého zadostiučinění, jak rozlehlostí své vily rázuje z místnosti do místnosti a cosi mumlá o reklamaci; na prubování dalších hraček ztrácí náladu.

Hmota se mstí. A má proč.

S Botičkou jsem se seznámil v Konci Zákona. Občas to tam vypadalo jako na srazu motorkářů. Motorku však vlastnili jen nemnozí a i ti zpravidla zvládli řidičské zkoušky až na opakovaný pokus. Už ve škole jsme povětšinou vynikali spíše v přišívání knoflíků než v ohýbání plechu ve školní dílně.

Do Konce Zákona jsem naposledy zašel pár dní před vyšetřením na kolonoskopii. Učili jsme se motat provázky, Botičkovi jsem posloužil jako figurant, aniž mě napadlo, že už jsem součástí jiné lodi.

Ta mě odvezla do kuchyně, kde jsem včera ve svých pětapadesáti zapnutím trouby odvážně přelezl jednu z dalších zdí, abych za ní odtajnil navlas stejné stromy jako na dosud zmapovaném území. Na svůj premiérový (nepřipálený) štrúdl jsem pomrkával s hrdostí i úšklebkem. Největší dobrodružství nebylo ani tak vlastní pečení, do kterého úspěšně zasahovala matka, rozfoukávajíc již poztrácené návyky, jako zakoupení hotového těsta. Zoufale jsem lítal po krámě a pročesával regály, dokud se odněkud nevynořila prodavačka, aby mě navigovala správným směrem.

Dokončená individuace? Nebo jen jakási dočasná prázdninová bojovka?

Na devátou zvoní holička. Za ženami se nejméně na půl hodiny zavřou dveře.

Zatímco maminka dřímá uspána hučením sušáku, znovu beru do ruky výklad Matouše, který vzdor akademické neutralitě (a zároveň díky ní) otevírá možnost, že evangelia nemusejí být jen zbeletrizovanými psychickými projekcemi, kterým by slušelo místo mezi archiváliemi. Nebo, jak soudí Dana, ideologicky motivovanými příručkami, které vznikly za účelem vyztužit nové hnutí.

Knihu, do níž má hlava pomyslně vepisuje další řádky, nicméně musím zaklapnout, protože nutně potřebuji vylovit nějaký úřední papír.

Ty se mi za poslední týdny ve skříni neutěšeně zvrstvily. Potvrzení o zastavení živnosti. Přiznání podpory v nezaměstnanosti. Doklad z notářství o sepsání a uložení závěti. Žádost o umístění do dvou různých domovů důchodců (pro případ, že by už nebylo zbytí) nebo do stacionáře na respit. Složitá několikastránková smlouva se dvěma pečovatelskými agenturami. Jiná o pronájmu postele s vysouvací ohradou (o tu jde především). Matčiny i moje lékařské zprávy. Úplně vespod církevní čtvrtletník Cesta života s mým článkem „Jsem gay“.

Kvůli papíru musím prohledat i poslední dosud ještě nevybalenou banánovou krabici, připomínku překotného opuštění pražského podnájmu, s fakturami vyskládanými v průsvitných fóliích, rezervními stomickými pomůckami či zámky a různě dlouhými řetězy, které by se možná někomu mohly hodit k účelům obvyklým. S tričky a letními košilemi: léto odešlo, jako by nebývalo…

K přestěhování do Ašerova úplně postačilo Mojmírovo stařičké auto. Mnoho věcí, kterými jsem během uplynulých deseti let zakramařil svůj pražský kvartýr, se tam sice propašovat nezdařilo, a ani jsem se o to příliš nesnažil. Už dřív jsem trochu podělil kamarády. Botička dostal kožený náramek se dvěma žlutými proužky. Milan policajtský opasek, Lukáš harnessy (po česku kšíry) — nostalgická vzpomínka na Berlín, festivalový suvenýr ze stánku na Fuggerově ulici.

Mojmír některé z knih.

Zbytek fetiš výbavy i beletrie putovaly do kontejnerů. Včetně sešmajdaných kanad i značně obnošeného obojku (v případě posledně jmenované položky jsem se ovšem unáhlil).

Oproti jiným příslušníkům minority v minoritě byla má výbava jen skrblicky nemnohá. Démoni smilstva i soutěživé předvádivosti se ve mně neustále prali s démonem lakoty. Harpagon iracionalitě libida vzdoroval a logicky argumentoval, že si draze pořízené na sebe dvakrát třikrát natáhnu, udělám se v tom a za nějakou dobu už ani nebudu vědět, kam jsem co odložil; pokud bych si ovšem nechtěl po vzoru Lukáše nebo Botičky doma založit muzeum pro moly.

Konečně držím potřebný papír v ruce. Nakouknu do kuchyně, jak práce na mámině hlavě pokročily. Holička několika zkušenými pohyby dokončuje účes a bez rozpaků přede mnou začne pomlouvat matčiny andělské šediny, uvyklá, že babky už hovory, které se vedou nad jejich hlavami, nevnímají. Vlasy jsou prý úplně bez života; další trvalou, na kterou se máma tak těší, budeme muset ještě odložit.

Na vodovou jsem dobře slyšel i jako dítě. Znamenala nepříliš dlouhé zdržení v místním velkoholičství (slovo kadeřnictví jsme tenkrát nepoužívali, znělo nám málo sousedsky) a brzký návrat k úchylným hrám s dětmi ze sousedství.

Trvalou jsem ovšem nesnášel. I po hodině byl konec v nedohlednu. Čas jsem si krátil civěním na titulní stránky Vlasty na konferenčním stolku s typickým designem šedesátých let nebo okukováním stárnoucích žen pod sušáky, z nichž některé ještě mluvily německy. Jedináček, mazánek, maminka se o mě bála, musela mě mít pořád na očích. Od dětství v sobě živím tuhle hloupou iluzi: že druhým je dovoleno víc — mohou až na „kopečky“, což byly jakési haldy na okraji čerstvě dostavěného sídliště, kam se chodilo hrát na válku mezi indiánskými klany a na zajatce u kůlu (to hlavně). Nebo na šelmy v cirkuse, přičemž nebezpečná zvířata bylo třeba všelijak krotit a poutat. Vhodným donucovacím prostředkem byla prádelní šňůra, kterou alfa děti kradly ze sušáků před domem.

Mnohé z her se naštěstí odehrávaly i blíž našemu dozorujícímu oknu, takže jsem z nich mohl šlehnout něco dětské erekce. Divím se, že jsem účastníky scénářů, které se spontánně rodily v hlavách potomků našich evangelických sousedů, později nepotkal v Konci Zákona.

Ne, Radek se mýlil, když to zakysle shodil poznámkou (aniž tam kdy byl), že jsou to jen dvě navzájem probourané kočárkárny. K dispozici je tu celý suterén, ukrytý pod rozložitým činžákem z počátku minulého století. Nitky chodeb a prostor se sbíhají u baru, který okupují nekuřáci, sousedící se srovnatelně velkou kuřárnou. Té vévodí jakési kolo štěstí. Oběť se k němu připoutá a párkrát kolkolem protočí. Z ostatních místností zabírá největší plochu imitace středověké mučírny. Vstup do Gotiky nemá na rozdíl od jiných místností červenou stopku, pomocí níž by bylo možné místnost blokovat pouze pro sebe. Šeptá se tu uctivě jako před začátkem bohoslužeb. Ostatní místnosti jsou menší, skoro zastrčené, na chodbě vitrína s doplňkovým sortimentem. Něco jako střelnice, stánek z pouti. Místo růží z papíru biče a obojky.

Klub naplňuje evangelijní nečinění rozdílů mezi lidmi. Stačí znát adresu, zazvonit a zaplatit vstup (o ten postupně půjde především; pamětníci vzpomínají na rauty, které ještě v dobách dychtivých počátků byly all inclusive). Na stálé osazenstvo se nabalují kamarádi a zvědavci. Někteří se zde příliš nezdrží; chtějí se jen utvrdit, že ve svém případě rozhodně o nic nepřišli.

Klub je převážně hetero, menšina je tu menšinou (patrně však zastoupena více než čtyřmi procenty). Kromě nich/nás se tu mihnou i postavy, u nichž není jasné, kým byly, jsou či budou. Jednotlivé podskupiny se neseparují, majorita nepohrdá minoritou, neboť si je vědoma, že majoritou není. Pro mnohé svoboda přiznat si, kým jsem, začíná a končí ve zdejším sklepení, což je kupodivu činí srdečně velkorysými, nikoli zhrzenými.

Šéfová si nechává přezdívat Nefertiti. Dnes však za egyptskou královnu převlečena není ani výjimečně nikomu nemaluje na záda vánoční stromečky; se sklenkou vína v ruce se vybavuje se Šárkou, která se při cestě z Gotiky k baru stavila u jejího stolu. Drží na vodítku Ctirada, ve druhé ruce svírá bič, Ctirad má v puse udidlo, takže se nebude moci napít, což je přesně to, co požaduje; jeho obnažená zadnice nese tmavě zarudlé stopy po vydatném výprasku.

Časem si musím přiznat, že jsem čekal víc. Procházet se po baru v obojku nebo se nechat v Gotice zamknout do klády — fajn, a co dál? Ne nadarmo tu všichni vyhlížejí speciální akce (i tady se jim říká workshopy), které do předvídatelných vod vnášejí nějaké rozčeření. Třeba zavěšování, kdy se z lidského těla vyrobí zámotek plující mezi podlahou a stropem. Avšak ani extenze a kultivace pomocí důmyslné uzlovací akrobacie nemohou umlčet některá neodbytná zjištění: že kromě několika vytrvalých nadšenců typu Ctirada a Šárky sem ostatní chodí hlavně na pivo.

Šárka kdysi studovala stejnou fakultu jako já. Společně zavzpomínáme na naše učitele. Přitom se na mě zkoumavě zadívá, jestli jsem v pořádku, že viditelně hubnu a že ze mě mé kožené kalhoty co nevidět spadnou.

Její i Ctiradovo pravé jméno se nikdy nedozvím.

Holička se sbírá k odchodu. Platím, finanční transakce už leží výhradně na mně. Maminku postrkuji k zrcadlu, aby zkontrolovala výsledek. Pózuji za ní, vypadáme jako manželský pár. Dávám jí pusu na čelo a přidám něco chvály: hezky voníš. Ne, nezní to úplně čistě, je v tom kus polabské potměšilosti, vykašlávané stále rašícími výhonky sebenenávisti, které se my odstrkovaní a nevítaní nikdy úplně nezbavíme. Máti ten falešný tón ihned zavnímá a ohradí se, ať si z ní neutahuju. Dostává další pusu s neslovním sdělením, že to líp nesvedu, že se to teprve učím, a obejmu ji (což je taky nedávná premiéra).

To, že jsme zůstali na téhle Arktidě sami, na mě každodenně dolehne, když nás po deváté obvyklí pochůzkáři opustí a v bytě se rozhostí ticho.

Pečovatelka na vykoupání, jiná na hlídání, sestra na převazy či rehabilitaci; usměvavý řidič, co nám vynáší oběd až ke dveřím; holička, pedikérka — ti všichni se objeví nejdřív až další den.

Před sto dny bylo u nás živo i v odpoledních hodinách, neboť kdekdo se za mnou vypravil jako za obletovanou hvězdou, aby na vlastní oči viděl, do čeho jsem se to pustil a kdy z toho dodejchám. Když se později ukázalo, že se mi zas až tolik neděje a že na rozdíl od ostatních nemusím vstávat do práce, zájem o mě pohasl.

Za mými zády vedli debaty, není-li můj úprk z Prahy předčasný, a tudíž zmetkový jako všechno, do čeho jsem se kdy pustil. Mojmír měl dokonce odvahu říct mi to na rovinu. Péči o příbuzného s ACH prý nezvládají ani rozvětvené rodiny, jejichž příslušníci se na rozdíl ode mě mohou prostřídat.

Nevyčítal jsem mu, že mi svými argumenty podráží nohy, na nichž jsem tehdy sotva stál. Že se mi po Praze nestýská, že za sebou nic nepálím (není co), že průvodcovský deštník bez lítosti skončil v popelnici… Mlčel jsem, jak den po dni odolávám pokušení strčit mámu zpátky do eldéenky, abych se dospal a nezbláznil…

Mezi prvními zvědavci nechyběla Erna. Když u nás vzala za kliku, maminka ji přivítala s čerstvou trvalou. První účes, který si po návratu ze špitálu dopřála.

Tvoje maminka je krásná žena, pronesla Erna téměř slavnostně a tak trochu jako věštecký rébus, se kterým bych si měl polámat hlavu.

Moje matka jako femme fatale, která plete hlavu mužům? Nepředstavitelné. Možná zamlada. Jakmile se vdala, podřizovala se Zákonu; muže, kteří se v její blízkosti objevovali, využívala nanejvýš jako společníky, protože s otcem si mnoho co říct neměla. Nikomu z nich, co vím (co vím?), nedovolila ani letmý dotyk.

Větu, kterou Erna vysloví, slyším poprvé v životě. Nepamatuji se, že by otec něco takového kdy řekl; obecně vůči matce nebyl něžný ani milenecký. Až na jedinou výjimku jsem rodiče nikdy nezastihl v posteli. Vnímal jsem je jako asexuální pár, hospodářskou jednotku.

Erna mi svou prorockou poznámkou pomohla vyhodnotit periferní postřeh, který jsem opominul vytáhnout do vědomí jako příznakový — obraz matky zrychleně vcházející do koupelny v nedočkavém předklonu s nadějí, že jí koupelna vrátí ztracenou podobu. Nedivím se, že si v nemocnici kusem oblečení překryla zrcadlo nad umyvadlem, aby se nemusela děsit, že má na hlavě vrabčí hnízdo. Nebo jak celkově vypadá.

Jednou k nám Erna dotáhla svou kamarádku, která mámu nepříliš dovedně nakreslila. Oč méně vystihla její podobu, o to neurvaleji zdůraznila její fyzickou opotřebovanost.

Kresbu jsem vystavil za sklem knihovny. Máti ji však brzy obrátila naruby, aby se na sebe nemusela dívat. Neprotestoval jsem, protože bych jinak musel pořád dokola poslouchat, že to přece není ona, nýbrž babička, její matka.

Včera jsem byl vyslán, abych jí zakoupil nový denní krém. Proti vráskám, dodala prodavačka s důrazem a zpytavě si mě změřila.

Erna se pokusila při své téměř inspekční návštěvě v Ašerově intervenovat ve prospěch prohloubení domácího dialogu. Matce připomíná, že už jsem dospělý muž (?). Spisovatel (?), který brzy vydá svou prvotinu. Mě nabádá, abych vždy vysvětlil, kam a proč odcházím. Abych si jako čtenář Čtyř dohod nebral nic osobně a zapínal autopilota.

Erna totiž ví, co my všichni tři včetně zesnulého otce potřebujeme: vymanit se z tyranských rolí, které nám nadiktovala staletí života ve smečkách.

V mámině pokojíku ji zaujme zarámovaná manželská fotografie, pořízená pět let po svatbě. Otec na ní vypadá ustaraně, dostalo se mu tehdy nezasloužené pozornosti od estébáků. Schylovalo se dokonce k falešnému obvinění, ne-li zatčení, než se, jak už to v Čechách chodí, objevil nějaký mocný přímluvce a rozjetý scénář zarazil. Jeho o jedenáct let mladší manželka stále ještě sálá naivitou mládí jako údernice z plakátu. Zatímco otec zřejmě už od počátku chladně kalkuloval, že mu jeho žena zatlačí oči, matka je pořád ještě zamilovaná. Na rozdíl od otce neříká já, nýbrž my.

Erna namíří na otce prst: „Kdo to je?“

Místo odpovědi maminka ukáže na mě.

Vloni touto dobou stála Erna na balkoně mého pražského podnájmu, v jedné ruce zapálenou cigaretu, v druhé sklenici vína a přes otevřené dveře posílala dovnitř kusé pokyny: omyj, očisti, nakrájej, vlož, osmahni, podlej, osol, zaklop… a pak mi to ještě jednou diktovala do rodícího se receptáře. Návody musely být podrobné a jednoznačné, abych to o rok později, až budu v Ašerově občasně alternovat jídelnu, zvládl bez dodatečných telefonátů a cizí pomoci. Že po letech znovu skončím v rodných Sudetech, zatím netuším, jen mé nevědomí se vševědoucně směje, aniž mě chce předčasně strašit. Kurzem vaření aktuálně čelím návykům odbývat se hospodskými blafy či rychlým občerstvením, abych svému zkrácenému střevu škodil míň.

Má ospalá nechuť spolu s fobiemi ke všemu, co zavání běžným životním obstaráváním, nemůže mou instruktorku rozhodit. Erna svátkuje každý den a nikomu není dovoleno tyto kruhy pošlapat. Neustálé pokusy držet dietu či zapálit si poslední cigaretu zákonitě ztroskotávají, aniž ji to nějak viditelně skličuje.

Protože v tu chvíli mám pocit, že se bez Erny neobejdu, chovám se téměř patolízalsky. Svůj jazyk, který taky umí podpalovat celé lesy (aniž se to vždy zpětně dozvím), krotím dávaje si bacha, abych ji něčím nepoškrábal. Převlečen za svého otce, který jako teenager s hlubokou úklonou přivážel klánovickým paničkám z Hnojné bioprodukty, jí podstrkuji své jediné pantofle a sám chodím bos. Z lednice lokajsky vytahuji další láhev vína. Nechám ji horlit proti všem xenofobům, islamofobům, antisemitům, anticikánistům a jen subíkovsky přikyvuji. Erna ani nic jiného nečeká. Kdybych se pokusil promluvit, přeruší mě. Mlčení v její přítomnosti bych mohl pojmout jako roli, jak jsem to zahlédl ve Fuggerově ulici, kde se při hře na pejsky soutěžilo, kdo má slušivější kožený náhubek.

Škoda že Erna není chlap.

Naštěstí už je mírně navátá, a tudíž i zábavná, takže mi její týrání monologem nevadí. Z jejích sarkastických poznámek bych za normálních okolností vybuchoval smíchy, kdyby mi v tom nebránilo nedávno rozpárané břicho.

V přestávkách mezi ochutnávanými chody se Erně chlubím, jak se mi zdařilo vychytat stomické trávení: musím jíst málo, častěji a v mezičase hodně pít. Stolice je pak tuhá, tvarovaná, skoro krásná, nikoli kašovitá, při výměně sáčků a podložek se tolik nezasviním. V rozporu se svými slovy se během večera nadlábnu k prasknutí, takže není divu, že jsem ihned po zásluze potrestán: podložka se odchlípne, přepadena náhlým zahovněním.

Tou dobou už je Erna pryč. Kdyby mi na lince nestály plné hrnce, skoro bych si spolu se zdejšími stěnami, nepřivyklými zpovykaným návštěvám, myslel, že se mi to všechno jen zdá.

Erna — hřející radiátor v nádražní hale, kde táhne.

S holičkou opouštíme barák společně; každý však míříme jinam. Já na úřad práce. Na řadu přijdu ihned, s novou referentkou si však do oka nepadnu. Tónu, s nímž se mnou úřednice jedná, nelze navenek vytknout nic; její hlas je jen pranepatrně zvýšený, aby nezanechával stopy po mučení a odolal každé stížnosti.

Moje nevědomí holčinu zná, já nikoli. Učila ji máma? Já? Nemá ráda učitele? Znásilňoval ji dědeček? Pan farář? Mám ji za ně nebo za sebe poprosit o odpuštění?

Cestou zpět se stavuji na nákup. Sháním se po jednotlivé mrkvi, v regálech na mě však číhají jen velké svazky.

Celkově rozladěn dorazím domů, kde máti zastihnu, jak z donáškových plastových boxů vestoje ujídá studený oběd. Oběd jí zabavím (úplně přesně: vztekle vytrhnu z ruky) a odložím vysoko na skříň, kam už nedosáhne. Matka mě polekaně, nechápavě, zčásti i pobaveně pozoruje; jakmile v mém hlase zaznamená hněvivý odstín, začne se mračit.

Nebuď zlý. Tuhle větu teď slýchávám poměrně často.

Než stihnu nákup vybalit, vezme útokem bar, v němž už dávno není alkohol, nýbrž sladkosti, naše společná droga. Přiskočím, zamknu a klíč schovám. Ve snaze odvést její pozornost jinam před ni přistrčím okurku, aby ji oloupala a nastrouhala na salát. Předstírá, že ji bolí záda (bolí ji vždycky, když trucuje). Oplácím jí stejně, salát nebude.

Její pohled se stočí na svazek mrkví. K čemu jsem jich prý koupil tolik? Bohatě by stačily dvě. Příliš zdlouhavě a složitě, a tudíž zbytečně objasňuji strategii (filozofii, jak oni říkají) potravinových řetězců. Zbytek dopoledne trávíme probíráním možností, komu nadbytečnou mrkev věnujeme. Hrozí, že mě za někým ihned vyšle. Úporně opakované nájezdy obsese, která nesnese, aby vzniklý nesoulad nenapraven trčel dál, nelze nijak odbýt ani utlumit. Asi se neovládnu a začnu křičet nebo štkát… Zapni autopilota, šeptá Erna, nebuď směšný, máma si to dovolit může, ty ne… Myslíš, že ne? odseknu. Vždyť jsem objednanej na psychiatrii… Erna to nevzdá a vymyslí, že bych mohl mrkev někomu naoko zanést a venku vyhodit do nejbližší popelnice. Namítám, že nerad zbytečně lžu nebo vyhazuji potraviny, protože od dětství slýchávám o dětech v černé Africe, co umírají hlady. Tobě taky není pomoci, zoufale zaúpí Erna a raději se odporoučí.

Místo abych se dál s někým dohadoval (s jednou vnější a druhou vnitřní), prásknu dveřmi a mizím na čerstvý vzduch. Máti moje nezdůvodněná nepřítomnost ihned rozruší; chápe se telefonu, nedokáže si však vzpomenout, jak se ovládá, a musí tedy do našeho sporu zatáhnout sousedku (kterou se okamžitě snaží uplatit mrkví). Odešel prý neznámo kam a neřekl, kdy se vrátí (…hm, nedělal něco podobného i táta? Manžel? Ten taky přece utíkal z domu a na rozdíl ode mě otevřeně vyhrožoval, že už ho nikdy neuvidíme; škoda že už si nevybavím důvody, které ze sebe zuřivě metal… Co když prchal před mámou právem, protože mu nesnesitelně hrála na nervy?).

Sousedka, která se od ní nehne, dokud se nevrátím, mě na uvítanou zpraží svýma temně nepohnutelnýma očima: „…mně matka zemřela, když mi bylo čtrnáct; věřte mi, kdybych ji měla, určitě bych se o ni postarala.“ Snažím se něco namítat a zároveň ji vytlačuji ven. Všechny dobrodince, kteří si alzheimerika nevyzkoušeli alespoň na pár hodin, bych… Matce vyhrožuju, že pomašíruje zpátky do eldéenky, byť stokrát vím, že čtením levit si dobře nedělám. Nemá smysl ji prosit, ať už přestane podřezávat větev, na níž sedí. Aby vyšla ze svého zacykleného sevření. Nerozdávala mrkev.

Erna po telefonu radí nespotřebovanou mrkev zbavit pevného skupenství a udělat z ní salát.

Mrkvový místo okurkového? Nebude to riskantní?

Obědváme už po jedenácté. Matku žádám, aby alespoň prostřela. Příbor pro mě omylem umístí k židli, na níž sedával otec.

Oběd z jídelny ohřívám v mikrovlnce, která je v této domácnosti čerstvou novinkou. Pravidelně sklízím kritiku, že jídlo je vařicí. Na troubu máti zanevřela od chvíle, co jsem ji zakoupil, neboť nabourala její návyky ohřívat jídlo na plynu v kastrůlcích. Dosud nikdy nic podobného nevlastnila, otec takové a podobné požírače proudu v domácnosti nestrpěl. Novou vymoženost proto používat neumí a ani se to nechystá naučit. Nemůže-li nebo nechce-li, to nerozklíčuji (nejspíš platí obojí).

Stavím před ni mrkvový salát. Ať ho dám pryč, kdo to kdy viděl, dělat z mrkve salát. Mrkev se jí zásadně dušená.

Před jídlem parafrázuje modlitbu z kříže: „Pane Bože, odpusť Aloisovi, že neví, jak mě trápí.“ Vzteky mrštím lžící o talíř, až odlítne (lžíce), a od stolu odejdu. Máti se za mnou přišourá s tím, že to přepískla. Obejmu ji. Z výrazu tváře čtu, že skládá zbraně. Její obzor se roztáhne, zněžní; náhle je schopna změřit omezené možnosti mého ega, aniž by mi to mohla říct, neboť to už je nad její síly. Vnímám, jak je tenoučká, promáčknutelná. Ty moje trapičko. Ústa se jí mírně roztáhnou do chápavého úsměvu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rituál Turínského koně.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.