Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Je toľko vecí, ktoré sa nám javia ako zázrak. Dospievanie, zamilovanosť, prvý bozk. No až v tehotenstve väčšina z nás žien dospeje k poznaniu, že najväčším životným zázrakom je dieťa. Telo z nášho tela, človiečik, ktorý vďaka dvom ľuďom uzrie svetlo sveta. Snívame o tom, aké bude. Čo si z nás vo výbave ponesie a čomu ho s láskou naučíme. Dúfame, že bude krásne, šťastné, a hlavne zdravé. Lenže čo ak sa nad jeho kolískou zídu sudičky, ktoré mu nadelia to, čo nečakáme?

Za dverami
číha život

Mária Blšáková

Autor: © Mária Blšáková

Korektúra: Mrg. Anetta Letková

Obálka: © Adriána Švarná

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o.

Rok vydania: 2017, prvé vydanie

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-89861-81-1

ISBN MOBI: 978-80-89861-82-8

Venovanie

Túto knižku s láskou a zo srdca venujem svojim synom Jojkovi a Dominikovi, ktorých nadovšetko milujem.

Poďakovanie

Moje poďakovanie patrí všetkým ľuďom, ktorí nás sprevádzali na dobrodružno-objavnej ceste, pomáhali nám, radili a povzbudzovali nás. Ďakujem i tým, ktorí nám neverili či nás zarmucovali zlými prognózami, lebo všetko dobré i zlé nás posunulo ďalej.

Bol to úžasný čas plný radosti, ale aj obáv z neznámeho. Moje bruško sa každým dňom zväčšovalo a bábo v ňom si pästičkami hájilo svoje územie.

Keď som bola malá, stále som omieľala, že keď narastiem, budem mať deväť detí. Neviem, ako som dospela k takémuto počtu, ale bola som rozhodnutá svoj plán dodržať. O sexe, dospievaní a iných intímnych záležitostiach sa u nás v rodine nerozprávalo, a tak som bola o niekoľko rokov neskôr nesmierne sklamaná, keď sme sa o týchto veciach vrátane tehotenstva a pôrodu začali učiť v škole. Bola som šokovaná a zistenie, že bocian je v tom nevinne, mi poriadne nabúralo plány do budúcna. Okamžite som mala v hlave nový plán. Dieťatko bude, ale iba jedno, aj to si adoptujem.

Na Liptov som sa presťahovala za prácou a spoznala tu i Jozefa. Po vyše ročnej známosti sme v kruhu najbližších mali malú, no peknú svadbu. Dokonca i februárové počasie sa v ten deň vytiahlo. Svadobné šaty som si šila sama, aj keď do mňa priateľky húdli, že to prináša nešťastie. Moja mama zas tvrdila: „Plač, dievča, plač, lebo nevesta, ktorá na vlastnej svadbe neplače, bude plakať celý zvyšok života.“ Napriek tomu som sa nemohla ubrániť smiechu. Aj keď som tým veľa riskovala.

Mala som dvadsať a môj muž o tri roky viac. Zabývali sme sa v jednoizbovom okálovom byte, v ktorom bola v zime zima, no v lete stačilo prižmúriť oči a cítili sme sa ako v trópoch. Možno na tom mali zásluhu aj mravce a myši, ktoré obliehali náš hrad. Cez strechu nám zatekalo. Dlážka sa pod nohami ohýbala. Napriek všetkému sa nám to zdalo úžasné. Pod oknami sme mali malú záhradku s lavičkou. Z jednej strany boli záhrady a z druhej cintorín. Často som sa tam prechádzala a myslela na tých, ktorí tu už nie sú. Aké boli ich životy? Splnili sa ich sny a túžby? Boli šťastní? Chýbajú tým, ktorých tu zanechali? Doma som sa smutne prizerala obrazu v zrkadle, ktorý sa každým dňom viac zaokrúhľoval. V tom čase mi veľmi pomáhali návštevy mladšej sestry. Monika študovala v tom istom meste a snažila sa odbehnúť čo najčastejšie. Statočne znášala moje nálady, záchvaty strachu i obžerstva. Dokonca začala so mnou i priberať. Neskôr mala problémy zbaviť sa kíl z môjho tehotenstva. Kvôli diaľke sme k našim chodili zriedka a novinky z domova nám pravidelne sprostredkovávala práve Monika.

Spolu s obvodom pása rástla aj aktivita malého človiečika. Bol zjavne v dobrej kondícii, lebo keď som stála niekde, kde bola hlasnejšia hudba, bruško sa začalo viditeľne krútiť a natriasať. Vyzerala som ako velikánsky balón, ktorý sa chystá každú chvíľu prasknúť.

Raz, keď sme si so sestrou prezerali katalóg s oblečením, prišla s teóriou, že z nej, mňa a staršej sestry Hany by sa určite dala poskladať nádherná žena, ktorá by sa vyrovnala hociktorej z tých krások. Hneď sme sa do toho pustili. Krásne štíhle nohy by museli byť bezpodmienečne Hankine, rovné plecia, prsia a výška Monikine a k tomu môj úzky pás. Pri výbere hlavy sme so smiechom skonštatovali, že sme sa precenili. Môj „útly“ pás mal v tej chvíli neuveriteľných stojedenásť centimetrov a opuchnuté chodidlá sa snažili uniesť tridsať rýchlo nadobudnutých kilogramov. Bála som sa dňa D, ale zároveň sa tešila. Myslím, že veľmi podobne to prežívajú všetky mamy. Štrikovala som miniatúrne svetríky, skúšala ich bábike, prezerala si nakúpené hračky, chystala výbavu do pôrodnice. Vo voľných chvíľach sme s manželom vymýšľali, aké naše dieťa bude. Určite bude mať modré oči po ockovi, tvorivé bude po mame a temperamentné po nás oboch.

Náš drobec prvý raz zažmurkal na svet 6. septembra 1989 a bol dokonalý. Mával drobnými pästičkami a malé ústočká vydávali prekvapivo silný zvuk. Manžel stál pod oknami pôrodnice a pýtal sa: „Aké má oči?“ Boli všelijaké, len nie modré. Neskôr som sa dozvedela, že novorodenci majú očká takmer rovnaké a skutočná farba sa ukáže neskôr. Zdal sa mi neskutočne krásny. Dokonalý výtvor prírody, samozrejme, naším nemalým prispením. Keď som sa naňho pozerala, hneď som zabudla na zážitky, ktoré mu predchádzali.

Ležali sme v nemocničnej izbe a rozprávali si vtipy. Jedna mamina – čakateľka – nám začala čítať horoskopy. „Milí Raci!“ znel ten môj. „V nasledujúcich chvíľach vás čakajú vzrušujúce erotické zážitky.“ Vzápätí som dostala pôrodné bolesti. Odvtedy horoskopom neverím. Nechcem tu opisovať priebeh pôrodu. Nikdy som o tom nepočúvala rada. Poviem len toľko, že bol ťažký, dlhý a komplikovaný. Po šestnástich hodinách sa skončil chirurgickým zákrokom. Spomínam si, že niekto z blízkych vtedy utrúsil, že som rodila po pansky.

Keď som Jojka videla prvýkrát, mal na hlave náplasť. Napriek tomu bol prekrásny. Bola som si istá, že najkrajší na svete. Mal len zopár hodín, keď som sa rozhodla, že mu budem písať denník. Nielen na údaje o hmotnosti a dĺžke. Opíšem v ňom každý jeho úsmev, každú nezbedu, každé nové slovo. A o dve či tri desaťročia, keď sa začne jeho rodičovská kariéra, mu ho darujem. Ak by chcel byť prísny na svoje deti, aby ich mohol porovnať so sebou.

Jozef odbehol z práce, aby nás z pôrodnice odviezol domov. Jeho malý menovec spal, no manžel ho chcel pred odchodom počuť aspoň raz zaplakať. Povedala som, aby sa nebál, že sa ho ešte napočúvame. A asi som to vtedy zakríkla. V nasledujúcich mesiacoch nám výdatne splácal prvodňový dlh a nepremeškal ani jednu chvíľu, ktorú mohol prekričať. Celé noci nespal a ja som okrem tridsiatich kíl stratila aj mlieko. Bola som z toho veľmi nešťastná.

Náš drobec s hlbokým hlasom rástol ako z vody. Zúbky sa mu objavovali jeden za druhým. Vlásky sa mu stáčali do malých prstencov. Dosť zle jedol a často vracal, ale vravela som si, že sa to neskôr isto upraví. Pri pohľade naňho ma nemrzeli moje tmavé kruhy pod očami a prepadnutá tvár, ktorej by prospeli dve nepretržité noci spánku.

Keď som pred niekoľkými rokmi počula trkotať mamičky s kočíkmi, zdalo sa mi to veľmi smiešne. Veď čo môže taký malý cvrček urobiť, keď to toľko ospevujú, usmievajú sa do kočíkov a vydávajú popritom smiešne zvuky? A zrazu som bola taká istá. Robila som naňho grimasy a dokázala siahodlho rozprávať aj o obsahu plienky. Keď sa náš polročný chlapček posadil, boli sme od šťastia bez seba. V záhrade sme si rozprestreli na trávu deku s kopou hračiek. Snažila som sa pripliesť do jeho hry, no nemal so mnou trpezlivosť, a tak som sedávala na lavičke, štrikovala, pozorovala ho, zbierala zatúlané hračky. Manžel pracoval na zmeny, a tak sme veľa večerov trávili sami. Jojko pri každej príležitosti testoval svoje tri zúbky. Najradšej sa zahryzol do niečej ruky alebo nohy, a tak sme usúdili, že vegetarián asi nebude. Najradšej sa hrával s novinami. Dokázal ich neuveriteľne dlho krčiť. Stále som ho fotila. Zdalo sa mi, že rastie pod očami a nechcela som premeškať ani jednu z jeho podôb, no svokor tvrdil, že všetky fotky sú rovnaké. Na rozdiel od nočníka, ktorý doslova nenávidel, sa fotenie Jojkovi celkom páčilo. V deviatich mesiacoch urobil prvé krôčiky. Bol to úžasný zážitok a zároveň začiatok novej etapy, pri ktorej som plne pochopila zmysel slov „byť v strehu“. Stále som mu bola za pätami, aj keď manžel tvrdil, že sa musí niekedy aj udrieť, aby sa naučil opatrnosti. Veľmi sa mu páčilo, keď niekto kýchol a zbožňoval pesničky. Mal svoju obľúbenú videokazetu, ktorá šla dookola. Neskôr som zistila, že bez pesničiek sa ani nenaje. Vedela som, ktorá skladba je jeho najobľúbenejšia, a že pri nej zje viac ako inokedy. Jedol málo. Pri pohľade na apetít iných detí ma prepadali obavy, či dostáva všetko, čo potrebuje. Jeho najúhlavnejším nepriateľom bol vysávač. Keď som ho vytiahla, zaliezol s panikou na tvári a poriadnym krikom do najvzdialenejšieho kúta. Druhé dieťa som chcela čo najskôr, tak nás neprekvapilo, keď mi lekárka potvrdila tehotenstvo. Na ceste bol Jojkov spoluhráč, spolustravník i kamarát v jednej osobe.

Jojko akoby chcel prispieť k tejto slávnostnej chvíli, konečne sa trafil do nočníka a povedal: „Kak.“ Bola to zblúdila strela, lebo neskôr sa nočníku naďalej vyhýbal ako čert krížu. V jeho repertoári nepribudlo veľa slov, iba papa, maka, niekedy aj mama. Z každého sme mali veľkú radosť, aj keď nové sa objavovali zriedka. Keď raz na mňa zakričal: „Majka“, bola som od šťastia celá bez seba. Mrzelo ma, že keď sa naučil niečo nové, staré zabudol. Spriatelil sa s vysávačom a zanevrel na žmýkačku. Zdalo sa, akoby stále potreboval nejakého strašiaka, pretože tých zvládnutých okamžite nahrádzal novými. Bol plachý. Hlavne keď prišla návšteva. Vtedy bol ako môj tieň. Držal sa ma za nohu a tváril sa ako ohrozený druh. Mal síce zopár obľúbencov, ale zakaždým si na ich prítomnosť musel zvyknúť. Keď mal rok, niekto poznamenal, že ročné dieťa by malo oveľa viac rozprávať a správať sa trochu sebavedomejšie. Mávla som rukou a povedala, že deti sú rôzne. Určite všetko dobehne. Napriek tomu začal vo mne hlodať červík.

Jedna augustová noc ma vystrašila tak, že na to nezabudnem nikdy v živote, aj keď sa neskôr zopakovala veľakrát. Okolo druhej ma prebudil čudný zvuk podobný chrčaniu. Rýchlo som rozsvietila. Jojko ledva lapal po dychu. Mal sivomodrú farbu a vyplašené oči. Jeho útržkovitý plač znel ako škripot a cez krátke pauzy sa pokúšal nadýchnuť. Bolo to ako v zlom sne. Jedna moja polovica sa hroznému divadlu strnulo prizerala a druhá ho mechanicky obliekala, kým manžel pristavil auto. Na miestnej poliklinike syna vyšetrili. Pohotovostná lekárka povedala, že to nie je také vážne, ako to vyzerá. Zápal hrtana – laryngitída – sa u malých detí vyskytuje často. Musia si ho tam však na niekoľko dní nechať. Ten hrozný plač, keď ho odnášali, sa mi vybaví aj po rokoch. Bola som presvedčená, že sa nedá zažiť nič horšie. Náš malý príbytok sa zrazu zdal obrovský a tichý. Pri pohľade na prázdnu postieľku som mala pocit, akoby nám niekto ukradol tri štvrtiny života. Boli to smutné dni. Nemyslela som na nič iné, len na to, čo náš syn práve robí, čo sa s ním deje. Keď sme boli za ním, sestrička ho držala na rukách a ukazovala mu obrázky na stene. Pozerali sme sa naňho cez sklenenú výplň vo dverách. Vraj bude lepšie, keď nás neuvidí. Na krku mal veľký obklad a díval sa pred seba akosi neprítomne. Vyzeral utrápene, no rezignovane.

Keď sme si poňho konečne prišli, bol apatický. Vôbec sa netešil, že nás vidí a tváril sa veľmi smutno. Mala som pocit, akoby si myslel, že sme ho zradili. Na lícach mal červené fľaky od inhalovania. Stále štekavo kašľal, zadok mal celý zapálený, a čo bolo najhoršie, úplne prestal chodiť. Bolo to hrozné zistenie. Nevedeli sme, čo si máme o tom myslieť. Buď bol jeho stav vážnejší, ako nám povedali, alebo to bolo nedostatkom pohybu v nemocnici.

Náš vrtichvostík, ktorý sa zastavil, len keď spal, teraz smutne sedel tam, kde sme ho položili. Prestal rozprávať aj tých zopár slov, ktoré vedel. Stále som ho nosila na rukách, i keď to vzhľadom na moje rizikové tehotenstvo nebolo veľmi bezpečné. Trvalo tri mesiace, kým sa vrátil náš známy šibal, no bol o čosi plachší a neznášal bielu farbu. Nebolo to len v súvislosti s cudzími ľuďmi, tých neznášal tak či tak. Bielu sme si nemohli obliecť ani my, jeho rodičia. Rozprával iba amp, gag, maka a kiki, ale nám aj tie štyri slová zneli ako rajská hudba. Vrátili sa mu staré papierové záľuby. Jeho najväčšou zábavou sa stalo trhanie toaletného papiera na tenučké pásiky. Dokázal takto roztrhať aj niekoľko kotúčov. Kruh jeho obľúbencov sa ešte väčšmi zúžil. Okrem mňa a Jozefa bola na prvom mieste Monika a malá hojdačková priateľka Miška. Denne sme spolu chodili na prechádzky. Potrebovali sme ich obaja, aj keď Jojko to tak zďaleka necítil. Mal síce svoju obľúbenú trasu, ale beda, ak som ju chcela zmeniť. Obyčajne si sadol na chodník a srdcervúco sa rozplakal alebo sa rozbehol na cestu. V takých chvíľach bolo veľmi ťažké prehovoriť ho, aby pokračoval alebo sa so mnou vrátil domov. A niesť metajúce sa dieťa v náručí takmer v cieľovej rovinke tehotenstva bolo poriadne náročné, nehovoriac o športových výkonoch, ktoré som podávala pri jeho naháňaní. Často som myslela na to, že som v absolútne neriešiteľnej situácii. Nikdy som nevedela, ako zareaguje. Mrzelo ma, že sa nemôžem jednoducho tešiť z pekného dňa, lebo v kuse myslím na to, ako zvládnem jeho ďalší kúsok. Od okoloidúcich som často počúvala, že také rozmaznané decko potrebuje pár na zadok a nie chlácholiť.

Obaja sme spávali veľmi zle. Jojko sa budil na vlastné výkriky a ja na to, že sa mi každou ďalšou nocou zmenšuje posteľ. Mal už vyše roka, no naďalej sa úspešne vyhýbal nočníku. Takéto sedenia si buď odplakal, alebo odsabotoval. Bolo jedno, ako dlho na ňom sedel. Keď vstal, stačila minúta a musela som ho prebaliť. Začala som si zvykať na myšlienku, že v dome budú dvaja plienkači.

Na konci ôsmeho mesiaca tehotenstva nás zaskočil ďalší záchvat. Manžel bol v práci a ja som Jojka bezradne nosila na rukách. Vedela som, že to urobím. Zasa ho sklamem. Horúčku mal vyše štyridsať a bolo mi jasné, že v nemocnici ho strčia pod studenú sprchu. Chcela som ho uchrániť aspoň od tohto nepríjemného zážitku, a tak som sa pustila do zábalov. Pomáhala mi Miškina mama a ich ocino nás neskôr odviezol do nemocnice. Miška nás prosila, aby sme Jojkovi prestali robiť zle a ja som jej takmer uverila. Spolupáchateľku Ivu, ktorá bývala v susedstve, Jojko od tých čias nechcel ani vidieť. Ak sa jej spoločnosti nemohol vyhnúť, aspoň ju pohrýzol. Aj tentoraz sa vrátil podobný ako predtým. Zdalo sa, že chorobu zvládol lepšie ako odlúčenie, aj keď to s citovými prejavmi nijako nepreháňal, skôr naopak. Po jeho návrate som mala pocit, akoby mal v očiach napísané: Toto vám neprejde!

Nasledujúce dni sme sa znova snažili získať si jeho dôveru. Pobyt v nemocnici ho už druhýkrát vrátil o niekoľko mesiacov naspäť. Či už v rozprávaní, chôdzi, alebo v celkovom napredovaní. Na chvíľu začal uprednostňovať otca a mne sa to výnimočne hodilo. Bola zo mňa veľká nemotorná guľa a potrebovala som dosť oddychovať. Ako vždy mi dosť pomohla Monika. Chodila s ním k rieke, stále mu čosi rozprávala, a aj keď mala nejaké problémy, nikdy nič nepovedala. Jojko nám stále častejšie a hlasnejšie dával najavo svoju nespokojnosť. Bola som sklamaná sama zo seba, keď som sa znova pristihla, že ho porovnávam s inými deťmi. Bol neprispôsobivý a stále sa čohosi bál. Mali sme žiadosť na byt a mala som sa tešiť z oveľa väčšieho priestoru, no všetko som vnímala jeho očami. Ako si zvykne na nové prostredie a ako sa bude správať, keď zistí, že súrodenec, ktorý sa má každú chvíľu prihlásiť na svet, nie je návšteva, ktorá skôr alebo neskôr odíde? Snažila som sa upriamiť jeho pozornosť na bruško. Na to, že sa v ňom deje niečo špeciálne. Už som vedela, že je vo vývine pozadu a trochu som sa bála, ako zosúladím starostlivosť o bábo s jeho zvýšenými nárokmi. No stále som verila, že všetko dobehne.

Pri prechádzkach s Monikou sa predsa len naučil niečo nové. Vyplazovať jazyk. Všade a na každého. Aj keď sme i toto brali ako pokrok, v duchu som sa zastrájala, že to raz naučím jej deti. Doma, v známom prostredí, to bolo rozkošné dieťa. Krásne, aj keď netypicky sa hral, a keď sa mu niečo páčilo, vedel sa úžasne nahlas smiať. Jeho smiech bol nákazlivý. Zachvátil každého, koho uši boli v dosahu. Škoda, že sa nesmial častejšie. Horšie bolo, keď sme museli ísť k lekárovi, do obchodu či k rodičom. Keď ho chcel niekto objať, bránil sa, kopal. Starká sa dookola pýtala, prečo ju nemá rád. Čoraz častejšie som si uvedomovala, že ku šťastiu či spokojnosti nepotrebuje ľudí. Potreboval svoju kazetu pesničiek, najlepšie dva alebo tri cumlíky a červeného psa na kolieskach, ktorého neťahal za šnúrku ako ostatné deti. Otáčal kolieskami a fascinovane ich pozoroval. Bol to zvláštny rituál. Niekedy mi napadlo, že ten pes má preňho väčšiu cenu ako my. Vravela som si, že je hlúposť žiarliť na psa, no aj tak mi nešlo do hlavy, prečo mu dá zakaždým prednosť. Bol na mňa síce naviazaný, a ak niečo potreboval, bola som to ja, koho chytil za ruku a ukázal, čo chce. Mala som však pri tom pocit, že som len prostriedok na dosiahnutie niečoho. Jeho predĺžená ruka.

Začiatkom apríla, desať dní po termíne a takmer s rovnakým priebehom, prišiel cisárskym rezom na svet náš druhý syn Dominik. Bol vernou kópiou svojho brata, len o niekoľko gramov ťažšou a o centimeter dlhšou. Líšil sa od Jojka len neuveriteľne škrekľavým hlasom, ktorý znel ako škripot lyžice po kovovej nádobe. Každú chvíľu som myslela na tých dvoch, ktorí ostali doma. Dúfala som, že za čas, čo budem preč, sa trochu viac skamarátia a Jojko prenesie trochu kompetencií aj na ocka. Najviac som však bola zvedavá na Jojkovu reakciu na bábätko.

Keď som doma vybalila ďalšieho člena našej rodiny, urazene sa odvrátil. Tváril sa, akoby ho nevidel. Dúfala som, že sa to zmení, pretože aj tak nemal na výber. Nasledujúce dni väčšinou zazeral. Bábo ho absolútne nezaujímalo. Raz sme ho za nenápadného dohľadu nechali s bratom samého. Chvíľu ho pozoroval, prestrčil ruku do postieľky, usmial sa a dotkol sa jeho nosa. Myslím, že práve vtedy, aj keď svojsky, ho prijal do teritória, ktoré doteraz patrilo iba jemu.

Ako väčšinu žien, aj mňa prepadli popôrodné depresie. Dovtedy som sa domnievala, že sú iba výplodom bujnej fantázie lekárov na dôchodku. Pripadala som si škaredá, tučná, neschopná. Myslela som si, že sa už nikdy v živote nevyspím a že všetko robím zle. Práce som mala nad hlavu. Stále som vyvárala plienky. Jojko žiarlil, keď som dojčila, zakaždým niečo vyparatil. Dominik bol našťastie jeho pravý opak. Cumlík ochutnal len raz a hneď zistil, že mu nechutí. Papal a spinkal krásne, takže som si čoskoro zvykla na nový režim. Keďže sme mali iba jednu izbu, dosť som sa obávala, ako to bude fungovať cez deň, keď bude bábo spinkať a Jojko sa bude hrať. No všetko šlo ľahko. Dominik v lete spával v kočíku pod oknom a ja s Jojkom sme sa zatiaľ snažili pracovať na sebe a domácnosti súčasne. Keď som utierala riad, podávala som mu príbor a nabádala ho, aby dával vidličky k vidličkám a podobne. Niekedy sa mu darilo, ale veľmi skoro strácal trpezlivosť, ako skoro pri všetkom. Skúšala som s ním triediť bielizeň na svetlú a tmavú kôpku, no viac ho zaujímalo vírenie vody v práčke. Pokúšala som sa spievať, tlieskať, dupať nohami a dúfala, že raz sa určite pridá. Sám si pri svojej kazete rád pospevoval, no keď som sa pridala, stíchol. Akoby ma nechcel vpustiť do svojho sveta. Vôbec sa mi to nepáčilo. Rozhodla som sa, že je najvyšší čas na ráznejšie presadzovanie nočníka. Kúpili sme špeciálny, ktorý vyhrával, keď sa dielo podarilo. Čakali sme, že konečne niečo zaberie, no náš syn mal iný názor.

Jednou z ďalších zvláštností bola jeho antipatia k ženám. Mňa toleroval, no ostatné ženy vrátane oboch starých mám priam neznášal. Videla som, že ich to mrzí. Chlapi na tom boli o čosi lepšie. Premýšľala som, či to nesúvisí s nemocnicou. Nenávidel bielu farbu a tej je predsa nemocnica plná a personál sú väčšinou ženy. Čoskoro som prišla na to, že rovnaké výhrady má aj k čiernej. Zistila som to za veľmi smutných okolností, keď mi zomrel otec. Zo začiatku sa zdalo, že je vyplašený zo smutných tvárí. Až keď som si po návrate domov znova chcela obliecť čierne šaty, zbadala som jeho zdesenie.

Postupom času sa situácia o trochu zlepšila aspoň v tom, že sme mohli sem-tam zmeniť prostredie. Na kratšej návšteve sa správal celkom fajn, no len dovtedy, kým ho nechcel niekto postískať alebo zodvihnúť. Bolo zvláštne pozorovať tú zmenu. Zjavne sa cítil v ohrození. Nemal rád ani to, keď som si ho chcela privinúť ja. Pritúlil sa len vtedy, keď mal nádchu, aby si do môjho pleca utrel nos. Naučiť ho fúkať do vreckovky sa javilo také ťažké, ako vyliezť na Mount Everest. Trhali sme papieriky, odfukovali ich nosom, fúkali sme do vrtuľky, ktorá sa otáčala. Žiaľ, nikdy pri tom nevydržal a nevedel to premeniť na skúsenosť, ktorú môže zúročiť v praxi. Začali sme si robiť vážne obavy. Čoraz častejšie som počula výraz rozmaznaný. Raz ktosi utrúsil, že takéto správanie nie je normálne. Stále som zvažovala, aký postup mám zvoliť, aby som mu pomohla a aby pri tom netrpel. Často som premýšľala, či nerobíme nejakú chybu my, a ak áno, tak akú. Ako by iní rodičia riešili absolútny nezáujem dieťaťa o niečo nové?

Keď mal rok a deväť mesiacov, nemocničné dobrodružstvo sa zopakovalo. Dominik mal v tom čase dva mesiace. Po jeho návrate som sa rozhodla, že sám bol v nemocnici poslednýkrát, aj keď tentoraz sa nezdalo, že by ho pobyt zdeptal tak ako predtým. Vrátil sa naozaj vyliečený. Dokonca sa v tom istom týždni naučil na motorke bez pedálov. Iné deti to vedeli už dávno, no nás jeho nová schopnosť potešila. Vedela som, že problémy so stabilitou alebo s držaním tela nemá. Chodili sme pravidelne k detskej lekárke a tá s ním bola po fyzickej stránke spokojná. Veď sedel v šiestich a chodil v deviatich mesiacoch. Nechápala som, prečo nešlo naštartovať to ostatné a prečo začal v niektorých oblastiach dokonca spomaľovať. Niektoré jeho schopnosti kolísali. To, čo už vedel, zabudol a niekedy sa veľmi rýchlo naučil niečo nové, no ani to mu v pamäti neostalo dlho. Dokonca mal problém napiť sa z pohára.

Počas leta sme strávili dva týždne u našich na východe. Prvé dva dni boli zakaždým katastrofa. Jojko si musel na zmenu zvyknúť, akoby šlo o celkom cudzích ľudí. Väčšinou plakal pod stolom a nemohli sme ho vylákať von. Keď som vliezla za ním, vystrčil ma a rozplakal sa ešte viac. Problémy boli aj so spaním a s jedlom. Cez deň sme mu ukazovali zvieratká, prasiatka, malé kuriatka a kačiatka. Bál sa ich. Jediné, čo naňho zapôsobilo, bol psík Tina. Možno práve svojím hlučným prejavom vzbudzovala rešpekt. Dlho som ho pozorovala a rozmýšľala nad dôvodmi jeho správania. Vždy som sa snažila byť milá, ale pri pohľade na štekajúceho psa a na Jojka, ktorý to hlučné klbko s veľkým záujmom pozoroval, mi napadlo, čo by sa stalo, keby som zakričala. Vynútila by som si aspoň kúsok jeho pozornosti? Prekvapilo by ho to tak, že by zabudol na svoje samotárstvo a časté hysterické správanie?

Keďže som vždy ťažko zaspávala, vymedzila som si tento čas na zhodnotenie dňa. Triedila som starosti na viac a menej dôležité. Robila plány na nasledujúci deň, ako Jojka čo najrafinovanejšie zatiahnuť do života. Dochádzalo mi, že možno nemá cenu byť vždy milá a že možno zakričaním alebo zamračeným pohľadom by som tiež niečo dosiahla. Nevedela som však zásadnú vec. Ako mu mám pomôcť a do akej miery sa mu pomôcť dá.

Jeden deň sa začal úplne úžasne. Otvorila som oči. Nado mnou stál Jojko, hladkal ma po tvári a vravel: „Ej, baby.“ Dominik sa usmieval z postieľky. Za oknom bolo slnečno a niekde v blízkosti sa ktosi od srdca smial. Príjemne ma to naladilo. Hneď som mala v hlave plán na celý deň. Vyskočila som z postele a spravila raňajky. Rýchlo som urobila najnutnejšiu prácu v domácnosti a potom sme si rozložili deku v záhrade. Neskôr dobehli deti z okolia, hojdali sa, naháňali, zatiaľ čo Dominik spal v kočíku. Poobede sme sa vybrali na zmrzlinu. Dokonca i Jojko bol celý deň akýsi iný. Keď ho deti hojdali, tváril sa veľmi dôležito a usmieval sa na všetky strany. Zakázala som si akékoľvek negatívne myšlienky. Veľmi často sa totiž stávalo, že po takejto idylke prišlo niečo zlé. Naordinovala som si jednodňový absolútny optimizmus. Večer som si však povedala, že to už nebudem skúšať. Všetko sa totiž zasa z minúty na minútu zmenilo. Nechcelo sa mi veriť, že to chrčiace utrápené stvorenie, ktoré na mňa tak zúfalo hľadí, je to isté dieťa, ktoré sa pred niekoľkými hodinami tak šťastne smialo. Bola som rozhodnutá dodržať svoj sľub z nedávna. Po bleskovom príchode na oddelenie sme sa dozvedeli, že si Jojka musia nechať, no pre mňa budú mať miesto až ráno. Vrátili sme sa domov. Manžel dal vedieť do práce a ja som si trochu starostlivejšie zbalila veci. Napriek tomu, čo sa za posledné hodiny udialo, som bola takmer pokojná. Dominik je v dobrých rukách a Jojka moja prítomnosť určite poteší.

Ráno som netrpezlivo krokmi odmeriavala chodbu pred prijímacou miestnosťou. V rukách som držala magnetofón s Jojkovými obľúbenými pesničkami, rozprávkovú knižku, časopis a nejaké maškrty. Sestrička povedala, že kým sa zobudí, ukáže mi izbu. Veľmi som ho chcela vidieť, ale uvedomila som si, že je dôležité, aby sa dobre vyspal.

„Ešte stále spí,“ odpovedala mi sestra na otázku po dvoch hodinách. Aj keď som bola nervózna, prinútila som sa čítať, no obsah mi unikal. Po pár minútach som sa vzdala a potichu vykukla z izby. Chodila som od izby k izbe a nazerala cez sklenené dvere. Posledných zopár izieb som vynechala a rozbehla sa k tej, z ktorej sa ozýval srdcervúci plač. Obraz, ktorý sa mi naskytol, mi vyrazil dych. Jojko stál v postieľke, knísal sa na slabých nôžkach a trieskal si hlavu o železné žŕdky. Čielko mal celé doráňané, pyžamo premočené a tvár mokrú od sĺz. Ruky sa mi neuveriteľne triasli. Nemohla som prísť na to, ako sa otvára postieľka, ktorá mi v tej chvíli pripadala ako kovové monštrum, ktoré chce ublížiť môjmu synovi. Mala som pocit, že ma vôbec nevníma. Stále búšil drobnými päsťami do všetkého, čo bolo na dosah, teda do mňa. Mala som problém udržať ho na rukách. Do izby vošla sestrička, a kým som stihla otvoriť ústa, vyštekla: „Pani zlatá, my tu nemáme iba vaše dieťa.“ Mimochodom, keď mi odvtedy niekto povie pani zlatá, beriem to ako urážku. Silnejšie som si ho privinula a utekala s ním do izby. V duchu som zúrila, ale nasadila som úsmev a snažila sa zmietajúci uzlík v mojom náručí upokojiť. Rozprávala som mu, ako nám chýbal, ako veľmi ho ľúbime a že bude všetko v poriadku. Trvalo dlho, kým si uvedomil zmenu situácie. Som tam a pomôžem mu. Našťastie nás pri tejto regenerácii dôvery nikto nevyrušoval. Aj keď som doňho neskôr pri obede nedostala ani hlt jedla, poobede sa dokonca usmial, čo mi pripadalo ako hotový zázrak. Práve som mu čítala rozprávku, keď prišla sestrička a poprosila ma, či jej pomôžem s inhalovaním. Jojko sa ku mne so strachom pritisol a bola som to ja, kto ho zodvihol a prikryl priesvitnou „škatuľou“ s otvorom na krk. Naivne som si myslela, že odo mňa to zoberie lepšie ako od cudzieho, no náš krátky čas prímeria bol preč. Ktovie, kde sa v takom malom telíčku zobralo toľko sily. Neudržali sme ho ani obe naraz. Zobrala som ho do náručia a on kopal a rozdával rany. Trhal mi vlasy, škriabal ma po tvári. Sestrička utekala po lekára a ten mu pichol injekciu na upokojenie. Vraj po nej zaspí a my ho nainhalujeme v spánku. Bohužiaľ, injekcia nezabrala tak rýchlo, ako by som si priala. Tri hodiny som ho nosila v náručí po izbe. Sem-tam trochu ochabol, no vzápätí nasledovali ďalšie údery a škrabance. Zmietajúci sa bol oveľa ťažší. Všetko ma bolelo a oči štípali viac od sĺz ako od škrabancov. Bola som unavená, nešťastná a vystrašená z toho, čo som práve zažila. V hlave sa mi preháňali chaotické myšlienky. Hľadela som na vyčerpané telíčko ležiace v postieľke. Ruky mu vystreľovali do vzduchu a zatínal päste. Ešte i v spánku s nami bojoval. Zasa som ho sklamala. Hľadal u mňa pomoc a ja som odrazu prešla na druhú stranu. Vedela som, že takto o tom nesmiem uvažovať, veď robím, čo môžem a dala by som všetko za to, aby bol zdravý a šťastný, no aj tak som mala výčitky svedomia a hlas logiky ich nemal šancu prehlušiť. Uvedomovala som si, že jeho hnev, strach, hystéria a celá táto reakcia je na hranici normálnosti. A čo je vlastne nenormálne? Myslím, že už skôr som vedela, že sa niečo deje, lenže až teraz som si uvedomila, že si svojím správaním môže ublížiť. Stále som myslela na to, že musím vyhľadať nejakú odbornú pomoc. Lenže kde?

Neskôr som sa porozprávala s lekárom, ktorý mal službu na oddelení. Povedal, že na začiatok by bolo najvhodnejšie navštíviť detského neurológa. Ten by nás v prípade potreby nasmeroval, kde bude potrebné. Povedala som, že už nechcem čakať ani o minútu dlhšie, ako je nutné, a tak nám dohodol návštevu v deň, keď nás prepúšťali z nemocnice.

Pri odchode z detského oddelenia bol Jojko nepokojný. Vyzeral ako uzlík nervov a tváril sa podozrievavo. Zdravotne ešte nebol v poriadku, aj keď z najhoršieho bol vonku. Po tom, čo prežil, som sa ani nečudovala. K neurológovi som šla s veľkými obavami, ale i s odhodlaním dozvedieť sa, na čom sme. Jojko sa nového lekára veľmi bál. Bola to ďalšia hrozba v bielom plášti. Cez jeho plač, ktorý každou minútou naberal na intenzite, som sa snažila vysvetliť, o čo ide. Rozpovedala som mu, že syn sa fyzicky vyvíjal primerane, začínal rozprávať, no zhruba od roka vo vývoji skôr cúva, ako napreduje. Snažila som sa mu čo najviac priblížiť spôsob jeho správania a vzťah k okoliu, ľuďom i veciam. Hlas sa mi chvel od rozrušenia. Chcela som čo najviac opísať naše ťažkosti a dúfala som, že mu to pomôže zorientovať sa v tom všetkom. Vypočul ma a úplne vážne sa ma opýtal: „Vy sa doma s dieťaťom nerozprávate, však?!“

Vypleštila som neveriacky oči. Rok a deväť mesiacov som s Jojkom viedla monológ s malou alebo žiadnou reakciou. Prihovárala som sa mu ešte pred jeho narodením. Hladkala mu nôžku, ktorú vystrkoval vždy v inej časti bruška, a teraz toto. Cítila som takú zlosť, ako už dávno nie. Posledných pár mesiacov som si o sebe myslela, že som majsterka v ovládaní sa, no zrazu som mala obrovskú chuť chytiť ho za golier a poriadne ním zatriasť. Do karty napísal: Pre nepokoj nemožno vyšetriť a poslal nás k psychológovi. Čo teraz? Chceme vyšetrenie pre nepokoj a pre nepokoj ho nemôžu vyšetriť. Začarovaný kruh.

Takto sa začal náš maratónsky beh od lekára k lekárovi s cieľom v nedohľadne.

Po poslednej skúsenosti sme sa rozhodli, že náš syn do nemocnice už nepôjde. Aspoň nie s diagnózou laryngitída. Zašla som za detskou lekárkou a poprosila ju, aby mi na začiatok porozprávala o priebehu choroby, čo spôsobuje a čo treba spraviť pri záchvate prvé. Dozvedela som sa, že laryngitída je u detí naozaj časté ochorenie, ktoré sa opakuje, ale deti z nej časom vyrastú. Najdôležitejšie je inhalovanie, ktoré rýchlo pomáha od hrozivo vyzerajúcich dýchacích problémov. Veľmi dôležitý je teplý zábal na krku, ako aj vlhkosť vzduchu v miestnosti, kde spí. Napadlo mi, že budeme inhalovať všetci, keďže spíme v jednej izbe. Dozvedela som sa, aké sirupy od kašľa sú vhodné a veľa iného. Bolo príjemné rozprávať sa s niekým, kto je milý a chce pomôcť. Domov som sa vrátila vyzbrojená a pripravená zaútočiť, keď sa tá potvora odváži.

Jojko sa pomaly upokojoval. Zasa rozprával o čosi menej, a keď niečo chcel, len na to ukázal, ale inak to bolo takmer pokojné obdobie. Keď sa rozosmial, nikomu by nenapadlo, že jeho odvrátená strana je o čosi odvrátenejšia ako u ostatných detí. Smiať sa vedel naozaj čarovne. Hlavne vtedy, keď sa Jozef dal osedlať a kolenačky behal po izbe s výskajúcim jazdcom na chrbte. Často mi pomáhal pri praní. Podávala som mu veci a on ich hádzal do práčky. Vo voľných chvíľach som mu šila oblečenie alebo plietla svetríky s autíčkami či medveďmi. V lete sme sa rozhodli, že ho prvý raz ostriháme. Mal krásne hnedé kučierky, kvôli ktorým si ho mýlili s dievčaťom, no výsledok žatvy stál za to. Jeden prstenec som mu nalepila do denníka, aby mi v budúcnosti pripomínal jedného kučeravého anjelika.

Psychologička, ktorú sme neskôr navštívili, bola síce milá, ale len skonštatovala, že negatívne reaguje na dotyky a uprednostňuje hudbu pred kontaktom s ľuďmi. Potom nás poslala k psychiatričke. Veľmi ma zaujímalo, kam nás odošle ona. Medzitým prišiel Jojko s niečím novým. Bolo to hundranie. Keď chcel počúvať hudbu a my sme sa rozprávali, zahundral popod nos: „Ticho buď, ticho buď, ticho buď!“ Zahriakol nás, vždy keď sme sa smiali, hrali, šteklili. Preto mu na dlhší čas prischla prezývka hundroš.

A prestal za mnou chodiť s boľačkami. Nestávalo sa často, aby ma vyhľadal, a odobral mi tak aj z toho mála. Keď si privrel palček alebo buchol koleno, pofúkal si ho sám. Zas sa o trochu viac zblížil s Dominikom, lenže v tomto bol ako aprílové počasie a mohlo sa to kedykoľvek zvrtnúť. Keď sme sa nepozerali, chytil ho pod pazuchy a vláčil po izbe. Musela som byť viac v strehu. K jeho novým záľubám sa pridalo kúpanie. Predtým ho neznášal. A hádzanie loptičiek. Boli pestrofarebné a on ich rozhadzoval po celej izbe. Vlastne po celom byte, keďže to bolo to isté.

Na Jojkove druhé narodeniny sme vystrojili malú oslavu s jeho obľúbenými maškrtami. Vedeli sme, že by sme ho nemali podporovať v tejto gastronomickej jednotvárnosti, ale chceli sme mu spraviť radosť. Kúpili sme mu hračku, ktorá sa volá vlk, aj keď dodnes neviem prečo, lebo s vlkom nemá nič spoločné. Pestrofarebný lietajúci tanier s pákou, pomocou ktorej sa uvádzal do krúživého pohybu, Jojkovi doslova učaroval. Už sme si zvykli, že výber jeho obľúbených hračiek sa od výberu ostatných detí poriadne odlišuje.

Keď sme sa konečne odhodlali navštíviť psychiatra, obávala som sa, že to bude ďalší mudrlant v bielom plášti, no moje obavy sa našťastie nenaplnili. Tmavovláska okolo päťdesiatky bola veľmi priateľská. Jojko spolupracoval ako vždy, teda vôbec. Ležal na zemi a metal okolo seba hromy a blesky. Z jeho kriku mi zaliehalo v ušiach. Doktorka ma vypočula a bez slova ho pozorovala. Potom nám dala termín. Prekvapilo ma, že sa nás nezbavila.

Zima v deväťdesiatom prvom bola oveľa tuhšia ako predchádzajúce. V okálovom bytíku sme doslova mrzli. Ako sa dalo čakať, Jojko odštartoval ďalší nočný poplach. Začal suchým kašľom kombinovaným s plačom. Trvalo iba chvíľu, kým sa nám vybavili doktorkine inštrukcie. Jozef položil na zem plech, na ktorý postavil varič. Naň hrniec s vodou a do vriacej vody Inhalex. Sadla som si na stôl. Na stoličku oproti som si oprela chodidlá a na kolená posadila Jojka. Jozef nás prikryl plachtou. Jojko sa hádzal, plakal a kašľal. Po dvoch hodinách sa mu však viditeľne uľavilo a spal do rána. Nasledujúce zábaly a ostatné úkony boli hračka. Prvý raz sme sa zaobišli bez nemocnice. Postupom času sme prišli na veľa zlepšovákov. Vedeli sme, ktorá hračka ho rozveselí najviac a aké riekanky na odpútanie pozornosti zaberajú takmer zaručene. Niekedy začiatkom decembra sme mali konečne dostať byt a čakalo nás sťahovanie sa. Až na obavy spojené s Jojkovým strachom z neznámeho sme sa veľmi tešili. Predstava tepla v zime a väčšieho priestoru lákala. Keď sme si ho boli prevziať, zdal sa nám obrovský. Chodili sme ho po večeroch zariaďovať, zatiaľ čo Monika nám strážila deti. Dva týždne pred Vianocami sme sa nasťahovali. Strach z toho, ako prijme náš syn túto zásadnú zmenu, sa ukázal zbytočný. Na chvíľu bol zarazený, ale keď v prázdnom priestore objavil ozvenu, hneď sa mu nový domov zapáčil. Pobehoval z izby do izby, kričal, húkal a potom počúval. Naďalej som každú zmenu v našom živote vnímala z Jojkovho pohľadu. Niekedy som si bola istá, že to či ono ho zaručene vyvedie z miery, no nestalo sa tak. Inokedy, keď nešlo takmer o nič, nasledoval výbuch. Stále objavoval nových strašiakov a starých začal akceptovať. Prešli sme spolu strachom z áut, motoriek, lietadiel i zo psov. Zoznam bol dlhý.

Okolie nášho nového domova bolo pekné. Z ôsmeho poschodia sme mali výhľad na hory, kopec i potok. Tešila som sa, ako na jar zmapujeme okolitý terén. Preskúmame vrch a vylezieme na neďalekú plantáž. V lete si budeme v potoku púšťať papierové loďky. Jojkovi sa neznáme trasy stále nepáčili. Nerád chodil von, nieto ešte objavovať niečo nové. Väčšinou reagoval plačom. Neskôr naše vychádzky pozostávali výhradne z jedného nemenného okruhu okolo sídliska. Obchádzali sme ho každý deň, keď bol manžel v práci, a nesmeli sme z neho vybočiť ani sa vydať opačným smerom. Jojko bol veľmi zvláštne dieťa. Mal svoje zákonitosti a pravidlá, ktoré sa dali veľmi ťažko vysvetliť. Doma bol naďalej takmer bezproblémový. Mlčky sa venoval svojim obľúbeným činnostiam. Pospevoval si, pohundrával. Niekto by mohol namietať, že takto to býva i so zdravými deťmi, lenže u Jojka vedelo všetko prerásť do extrémnych rozmerov. Druhú návštevu u psychiatričky zasa preležal s plačom na zemi. Vysvetľovala som, že doma je naozaj zlaté dieťa a mrzelo ma, že to nemám ako dokázať. Nakoniec mi napadlo jedno riešenie. Pozvala som lekárku i sestričku na návštevu. Keď prišli, Jojko zaváhal iba na chvíľu. Po niekoľkých minútach už behal okolo bez akýchkoľvek zábran. Dokonca dovolil zdvihnúť sa na kolená. Doktorka mu čosi šepkala a jeho smiech znel uvoľnene a bez strachu. Ukázal im svoje krútiace, šklbacie i krčiace záľuby. Evidentne sa predvádzal. Bolo to veľmi príjemné popoludnie, na ktorom sa veľkou mierou podieľal odpadnutý stres z cudzieho prostredia. Tieto dve ženy – Alžbetka a Ľubka (takto familiárne ich neskôr Jojko volal) – sa nám na niekoľko rokov stali takmer rodinou. To už však predbieham.

Oveľa horšie dopadla ďalšia návšteva u neurológa. Doktor usúdil, že by bolo dobré, keby Jojko absolvoval krčné vyšetrenie. Vyšetrenia boli v poriadku, naopak, ja a Jozef sme v poriadku neboli. Jojko v čakárni preplakal dve hodiny. Hádzal sa na zem a všetci si nás nechápavo obzerali. Krčný lekár povedal, že je veľmi precitlivený a že jedna na zadok by viac prospela, ako ublížila. Už som sa ani nečudovala. Jojko mal dva roky a päť mesiacov, no správal sa ako ročné bábätko. Akoby to nestačilo, v ten večer nám ochoreli obaja synovia. Detská doktorka sa vyjadrila, že Dominik chytil laryngitídu od Jojka. Vystrašilo ma to. Stále som mala pocit, že práve táto choroba bola spúšťacím mechanizmom Jojkových problémov. Dnes už viem, že to tak nebolo. Jojko bol na tom oveľa horšie ako inokedy a oveľa horšie ako Dominik, tak sme sa znova ocitli na oddelení. Tentoraz bola potrebná radikálnejšia liečba. Mala som už celkom slušné skúsenosti, a tak som prebrala niektoré úkony sestričiek. Inhalovali sme takmer bez problémov, čo bolo výborné, pretože čím bol pokojnejší, tým rýchlejšie sa uzdravoval.

Po príchode z nemocnice sme sa pustili do zariaďovania detskej izby. Jojko mal stále problémy so spaním. Často kričal zo sna. Detská izba bola len dva metre od spálne a bolo načase spraviť túto zmenu, no pre mňa – opičiu mamu, zvyknutú mať ho na dosah – to nebolo jednoduché. Časom sa ukázalo, že to bolo správne rozhodnutie, no aj tak som na každý šramot vyskočila z postele a bežala ho skontrolovať. V tých časoch bol náš život dosť uzavretý. Nepoznali sme susedov, nechodili na návštevy. Kino, divadlo či tanec boli utópiou. Okruh našich známych sa podozrivo zmenšoval. Všetko sa točilo okolo detí. Keď sme šli raz za čas niekam na návštevu alebo prišiel niekto k nám, bolo mi ľúto, keď sa chválil svojimi ratolesťami a zasypával nás básničkami. Hnevala som sa na seba, že všetkým závidím. Prekážalo mi, keď nás ľutovali, ale aj to, keď bagatelizovali. Moja mama omieľala: „Nič sa neboj, z toho chlapca niečo bude.“ Mala som pocit, že si myslí, že zveličujeme.

Raz som na prechádzke stretla susedku. Bez okolkov mi povedala, že počula o našom probléme. Vraj pozná fantastickú neurologičku, ktorá nám určite pomôže. Hneď v ten deň som nás u novej lekárky objednala. Čím viac sa blížil termín návštevy, tým som bola napätejšia. Čo ak sa práve teraz dozvieme, ako na tom naozaj sme?

Plná očakávania som krokmi odmeriavala ďalšiu čakáreň. Jojko mi dal znova pocítiť zásadný nesúhlas a celým poschodím sa niesol jeho plač. V ambulancii som absolvovala už známy rituál otázok a odpovedí, zatiaľ čo on vystrašene čupel v rohu miestnosti. Lekárku najviac zaujímali jeho nočné výkriky, ktorými budil nás aj seba, a potom vyriekla verdikt. Je to stav po bleskových kŕčoch. Má väčšiu hlavu ako iné deti a mnoho iného, čo som si nezapamätala. Máme sa pripraviť na to, že aj keby začal normálne rozprávať, bude nevzdelateľný. Predpísala nám lieky na spanie a upokojenie. Naozaj si nepamätám, ako ubehla cesta domov. Po lícach sa mi kotúľali slzy a ľudia sa za mnou zvedavo obzerali. Tentoraz som sa z návštevy lekárky spamätávala ja. Nenachádzala som ani jedno slovo, ktoré by vystihovalo našu situáciu. Možno trvalé zatmenie slnka. Nechápala som, ako je možné, že nezastal čas, neprestala tiecť v riekach voda a ľudia sa neprestali smiať. Vedela som, že v mnohých rodinách sa vyrovnávajú s podobnými alebo ešte horšími údelmi a statočne nesú svoje súkromné tragédie, no tá naša ma zastihla nepripravenú. A dá sa vôbec na niečo také pripraviť? Myslím si, že manžel znášal všetko oveľa ľahšie alebo sa viac ovládal. Upokojoval ma, že doktorka sa možno mýli. Videla ho predsa tak krátko. Nechcelo sa mi rozprávať. Potrebovala som čas na spamätanie sa. Nebola som taká silná, ako by som si priala byť, ale uvedomovala som si, že som príliš dôležitá, aby som sa takto ľutovala.

O niekoľko dní neskôr som v časopise našla článok o kineziológii – alternatívnej metóde, ktorou sa dá odblokovať emocionálny stres. Písalo sa tam, že je ňou možné vyriešiť zajakávanie sa či odstrániť panický strach. Článok ma veľmi zaujal. Logické. Bola to nová nádej alebo povestná slamka pre topiaceho sa. Pod príspevkom som našla adresu panej, ktorá sa touto metódou zaoberá, a bez váhania jej napísala. Odpovedala mi, že momentálne nemôže zobrať pacientov, lebo je vo vysokom štádiu tehotenstva, ale poslala mi adresu na centrum, v ktorom robia vzdelávacie programy. Napísala som i tam a zas zopár týždňov čakala. V odpovedi mi prišiel prihlasovací lístok na kurz so sumou, nad ktorou mi vybehlo obočie až na temeno. Bola tam i informácia o fundovanom odborníkovi v našom meste vrátane mena a telefónneho čísla. Manžel vravel, že to bude nejaké šarlatánstvo, aby som nenaletela. Pripustila som, že môže mať pravdu, ale čo ak náhodou pomôže práve to? Zavolala som a dohodli sme sa, že sa pani sa k nám príde pozrieť. Bola som netrpezlivá a poriadne zvedavá. Po príchode mi vysvetlila, že Jojka musí otestovať držaním za ruku a kladením otázok. Napadlo mi, že Jojko jej nebude rozumieť, a už vonkoncom sa nedá chytiť za ruku. Keďže to bolo naozaj tak, povedala, aby som ho chytila ja a ona podrží moju ruku. Podľa reakcie svalov tak zistí, o čo ide. Chvíľu sme tam stáli, akoby sme sa hrali Kolo, kolo mlynské a potom sa ma spýtala, akú diagnózu mu určili lekári. Nevedela som, čo mám povedať. Ani jeden odborník sa totiž nevyjadril jednoznačne. Ktosi sa zmienil o hospitalizme. Spomenula som jej i posledný verdikt a ona ho potvrdila. Vysvetlila mi, že Jojkov stav si vyžaduje desať sedení a že jedno stojí päťsto korún. Šlo o sumu, na ktorú robil manžel celý mesiac. Môžeme ju zaplatiť niekomu za jeden pracovný deň? Na druhej strane, žiadna suma nie je dosť vysoká v porovnaní so zdravím nášho syna. Rozhodla som sa, že pri najbližšej návšteve sa poradím s Jojkovou psychiatričkou.

V tom čase rečový prejav nášho syna takmer úplne stagnoval. Vravieval väčšinou pa, pá, pi, pá. Mal rád televíziu, hlavne reklamy. Ešte stále sa zabával krútením predmetov. Dokázal šikovne rozkrútiť mincu, pohár či vrchnáčik z fľaše. Čakala som, že keď Dominik podrastie a postaví sa na nôžky, začnú sa spolu hrať, no Jojko sa hral najradšej sám. Sem-tam poctil Dominika štuchancom alebo buchnátom, no inak si ho nevšímal. Najradšej sledoval televíziu, a tak sme sa rozhodli, že mu ju aspoň sčasti obmedzíme. Bolo zjavné, že si dokáže na niečo prehnane zvyknúť a chceli sme, aby bol trochu aktívnejší. Dúfala som, že pri hre by sa mohol prejaviť viac ako pri pasívnom posedávaní pred televízorom. Vždy keď niečo chcel, chytil ma za ruku a viedol k vytúženej veci. Dočahoval ju mojou, nie svojou rukou. Trápili sme ho otázkami: „Čo si prosíš, Jojko? Chceš piť čaj?“ Smäd bol zrejme veľká motivácia, lebo ho prinútil vysloviť opakované: „Piť čaj.“ Aj keď z oboch slov vyslovoval len prvé dve písmená, tešili sme sa z pokroku, no známi a príbuzní krútili hlavami.

Pri nasledujúcej návšteve psychiatričky som dopodrobna opísala naše posledné dobrodružstvo v záujme poznania. Pozorne ma vypočula a povedala, že neodmieta alternatívne spôsoby liečenia, no diagnóza, ktorú mi pani potvrdila, je nezmysel. Od začiatku má podozrenie, že ide o poruchu osobnosti, ktorá sa volá autizmus. Sedela som tam s očami dvakrát väčšími ako zvyčajne. Celý čas som sa chcela dopátrať pravdy. Zakaždým som sa dozvedela len niekoľko dohadov a teraz, keď som to čakala najmenej, to bolo tu. Navrhla diagnostikovať problém v Bratislave, kde sa jej predpoklad môže potvrdiť alebo vyvrátiť. V prvom momente mi napadlo, že tentoraz nezvesím hlavu. Počkám, čo bude ďalej. AUTIZMUS. Je toto meno choroby, ktorá ovplyvňuje priebeh nášho života? Dozvedela som sa, že zatiaľ nie je známe, čo túto poruchu spôsobuje a nedá sa odstrániť, no dá sa zmierniť. V duchu som sa vrátila do čias, keď sme sa pripravovali na Jojkov príchod, vymýšľali mená a predstavovali si, aké bude mať oči. Ani vo sne nám vtedy nenapadlo, že naše túžobne očakávané dieťatko bude mať nejaký hendikep. Na takú správu sa nedá pripraviť, nech by prišla kedykoľvek. Je to ako hodenie neplavca do vody. Buď sa utopí v žiali a nemohúcnosti, alebo sa nadýchne a pokúsi sa udržať nad vodou. Vedeli sme, že nie je v poriadku, no vyslovené nahlas to bolelo oveľa viac. Stokrát za deň som si kládla otázku, prečo práve my. Čo som urobila zle? Nie je to moja vina?

Bol koniec marca a ani sme si neuvedomovali, že sa začína jar, na ktorú sme sa tešili. Čakala nás nemocnica v Bratislave. Stačilo dohodnúť termín a ostatné podrobnosti. Na oddelenie brali len deti bez rodičov, lenže my sme si nevedeli predstaviť, že by bol Jojko niekde niekoľko týždňov sám. Nakoniec sa za nás doktorka prihovorila. Dominik mal desať mesiacov, preto sme sa dohodli, že Jojko pôjde do nemocnice s ocinom. Nastúpiť mali prvého apríla, a aj keď bol podľa kalendára bláznivý deň, nám do smiechu nebolo. Deň predtým som ich starostlivo zbalila. Ešte boli doma a už mi chýbali. Na druhý deň sme sa vybrali na cestu. Dominik ostal s Monikou a do nemocnice nás odviezol starký. Cesta bola dlhá a veľmi smutná. Jojko nevedel, čo sa deje a vystrašene sa okolo seba obzeral. V minulosti býval v nemocnici väčšinou tri dni, ale teraz to malo byť podstatne dlhšie. Povedali nám, že mesiac. Podľa toho, ako sa im bude dariť pri vyšetrovaní. Do nemocnice sme dorazili poobede a boli sme poriadne unavení, no čakal nás uvítací rozhovor. Našťastie Jojka pozreli len zbežne. Neskôr som prišla na rad ja. Musela som odpovedať na otázky typu „Bol u vás niekto v rodine duševne chorý?, Aké je vaše manželstvo?, Hádate sa?, Na čo zomrel váš otec?“ Cítila som sa, akoby som niečo vyviedla a vypočúvala ma polícia. Jojko plakal na chodbe a Jozef sa tváril, že sa nič nedeje. Obdivovala som ho, aj keď niekedy mi tým poriadne liezol na nervy.

Cestu domov som veľmi nevnímala. V hlave sa mi všetko krútilo ako v centrifúge. Chcela som byť rýchlo pri Dominikovi. Rozhodla som sa, že namiesto smútenia sa mu budem venovať čo najviac.

Nasledujúce dni sa neskutočne vliekli. Hrali sme sa, prechádzali, precvičovali reč. Horšie bolo, keď Dominik spal. Snažila som sa zahnať samotu šitím, čítaním, zveľaďovaním bytu a kadečím, na čo inokedy nebol čas. Až teraz som si uvedomila, koľko času a trpezlivosti potrebuje choré dieťa. Keď sme mali iba Jojka, vždy sa niečo dialo. Plač a smiech nemali od seba ďaleko. Neskôr pribudlo striehnutie na medzibratské vzťahy. Dominik bol úplne iný. Pokojný človiečik s neustálym úsmevom na tvári.

Na druhý deň mi Jozef do telefónu opisoval, ako prebiehajú vyšetrenia a kde boli vo voľnom čase na prechádzke. V jeho podaní to vyzeralo ako idylická dovolenka. Až neskôr priznal, že to zďaleka nebolo ružové. Jojko väčšinu stretnutí s lekármi preplakal a v takom vystresovanom stave vôbec nespolupracoval. Bola som im vďačná, že vyhoveli mojej prosbe a neobliekali si k nemu biely plášť. Určite to prispelo aspoň k trochu hladšiemu priebehu hospitalizácie. Dominikove prvé narodeniny sme oslávili sami. Z ďalšieho telefonátu som sa dozvedela, že sa lekári zhodli na tom, že ide o autizmus, ale ťažko povedať, aký je hlboký. Nerozumela som tomu. Nikdy doposiaľ som sa nestretla s ničím, čo by malo s autizmom niečo spoločné. Ešte stále som dúfala, že možno to tak nie je, veď veľa významných osobností začínalo rozprávať neskoro. Možno je len prehnane ustráchaný a možno má moja mama naozaj pravdu, že z toho vyrastie. Jar sa hlásila v celej svojej kráse. Jojkov pobyt v nemocnici sa blížil ku koncu a ja som si povedala, že hodím starosti za hlavu a počkám, čo prinesie budúcnosť. Tri dlhé týždne odlúčenia sa končili a ja s Dominikom sme sa chystali na príchod druhej polovice našej rodiny. Manžel ma poprosil, aby som prišla po nich do Bratislavy, pretože cestovať s vrieskajúcim dieťaťom a veľkou batožinou v preplnenom vlaku by určite nebolo jednoduché. Dominika som zverila sestre a vyrazila na cestu. Nie som práve skúsená cestovateľka, a tak bola pre mňa cesta nočným rýchlikom skôr detektívka ako dobrodružstvo. Keďže som nevedela, ktorý autobus by ma zaviezol k nemocnici, šla som radšej peši. Keď som dorazila do cieľa, bola som taká unavená a nevyspatá, že by som si bola zdriemla aj postojačky na chodbe. Čakal ma však rozhovor s lekárkou, ktorá mala pre mňa pripravené množstvo inštrukcií, ako so synom pracovať. Dostala som podrobne vypracovaný plán na rozvoj jeho schopností. Niektoré úlohy sa mi zdali nezvládnuteľné, ale bola som odhodlaná skúsiť všetko.

Cesta domov bola ešte horšia ako tá najhoršia predstava. Vlak bol plný na prasknutie. Po prebdenej noci som mala oči ako cibule a o ťažkej hlave ani nehovorím. Jojko stále plakal, ale docestovali sme od radosti celí bez seba, že sme doma. Čakala som, že mu bude trvať, kým sa aklimatizuje, ale nič také sa nedialo. V známom prostredí sa správal tak ako predtým. Dohodli sme sa, že ho necháme zopár dní vydýchnuť, až potom začneme s plnením úloh.

Ako som predpokladala, šlo to veľmi ťažko a niečo nešlo vôbec. Snažila som sa upútať jeho pozornosť, ale darilo sa mi to na krátky čas. Nepáčilo sa mu, že by sa mal učiť sám obliecť. Svetrík alebo vetrovku si dával na seba zapínaním dozadu a nôžky strkal do nohavíc z opačnej strany. Práce, ako bolo navliekanie korálikov, triedenie malých predmetov, skladanie jednoduchých skladačiek alebo kociek, ho vôbec nezaujímali. Všetko iba rozhádzal a už tomu nevenoval pozornosť. Vôbec som nevedela, ako naňho. Bola som rada, že sa znova naučil tlieskať. Vytlieskavali sme básničky i pesničky. Páčilo sa mu to, ale zas iba chvíľu. Vedela som, že sa nesmieme dať odradiť tým, že to nejde ľahko. Trápilo ma, že ho neviem zaujať na dlhší čas. Naše pokroky boli milimetrové. Akoby naschvál, laryngitída zas zaťala pazúriky do oboch našich ratolestí, no opäť sme to zvládli doma. Po vyliečení sme sa znova snažili pokročiť s úlohami z Bratislavy, no niekedy to jednoducho nešlo. Potrebovala som udržať domácnosť v chode. Popri bežnej práci som ich oboch ešte prebaľovala a doslova naháňala s nočníkom. Jojko nám dal oddýchnuť len vtedy, keď spal. Zdalo sa, že nerobím nič iné, iba pendlujem medzi lekármi, varechou a plienkami. Deti boli často choré. Buď Jojko, alebo Dominik. Niekedy obaja naraz. Často sme v noci niekoľko hodín inhalovali a manžel vstával ráno do práce. Bol to únavný kolobeh. Niekedy som si pripadala málo odolná. Manželova mama mala sedem detí, moja štyri. Zvládli to a občas mi to len tak na okraj pripomenuli. Lenže ako im vysvetliť, že choré dieťa je o niečom inom?

Začiatkom leta sa Dominik naučil chodiť. O dosť neskôr ako Jojko, no veľmi sa mu to páčilo, a tak sa často stávalo, že starší syn sedel v kočíku a mladší ho tlačil. Pri prechádzkach sme obdivovali kvety, pozorovali motýle. Neustále som prstom niekam mierila. Plánovaný výlet do lesa nám zmarili ovčie kiahne. V tomto bol Jojko našťastie príkladný pacient. Ponatieraných pľuzgierikov sa ani nedotkol, aj keď ho určite svrbeli. Napadlo mi, či vôbec vie, že svrbenie sa dá zmierniť poškrabkaním.

Pri kontrole u detskej lekárky som si povzdychla, že aj keď sa veľmi snažíme, zakaždým nás zabrzdí choroba. Dokonca nás vráti o trochu naspäť. Prvýkrát Jojko ochorel na laryngitídu, keď mal necelý rok. Za ďalší rok a desať mesiacov ju mal neuveriteľných pätnásťkrát. Počula som o liekoch na zvýšenie imunity a chcela som vedieť, či by sme neboli vhodnými kandidátmi. A tak si Jojko odplakal ďalšiu cudziu ambulanciu, no nakoniec sme aj tak nepochodili. Alergiologička skonštatovala, že ešte počkáme. A nečakali sme dlho. Hneď v tú noc dostal ďalší záchvat, ani nie dva týždne po tom minulom. Mala som pocit, že všetci lekári sa spolu s temnými silami spojili proti nám. Samozrejme, nemala som pravdu, iba ťažké srdce.

Napriek tomu sa uňho objavili prvé zásadnejšie pokroky. Prestal sa báť áut i motoriek. Na prechádzkach poslušne kráčal popri kočíku. Vedel sa s Dominikom na niekoľko minút zahrať. Dvakrát sa so mnou odvážil vojsť do neznámeho obchodu, aj keď mi pri tom dobreže nerozmliaždil ruku. Keď mu niečo spadlo na zem, chytal sa za hlavu. Keď som spievala Vezmeme si hoblík, pílku, zahráme sa ešte chvíľku, podal mi ruky a hral sa so mnou. Oprel si čielko o moje, keď som povedala baran, baran, buc. Občas povedal: „Moja“ a pohladil ma po líci. Rozprával málo, ale z pohladkania som mala väčšiu radosť ako zo slova. Keď videl, že mám v rukách plienku, rýchlo si ľahol na zem. Cudzích sa už tak nebál. Okrem jedného. Po roku a pol sme stretli v obchode neurológa. Jojko sa prikrčil, ticho fňukal a bol by sa mi strčil do vrecka. Zdalo sa mi nemožné, aby si ho po toľkom čase pamätal.

Začiatkom júla sme sa vybrali na východ. Do denníka som mu zapísala: ,Jojko je ako vymenený. Celkom iný chlapec. Predtým cipinka, slečinka, nedajbože sa zamazať a teraz celý čas naháňa kurky, ruky a kolienka má celé od piesku, behá bez gatí a obcikáva bráničku.

Dedinský dvor núkal oveľa viac možností na vybláznenie ako detské ihrisko. Na dvor sme si dali deku, robili kotrmelce. V záhrade sme oberali maliny. Zašli sme do lesa na jahody, videli sme malú jašteričku. Keď svietilo slnko, aj Jojko sa viac smial. Dominik sa naučil ujúkať ako Indián a donekonečna to opakoval. Niekedy sa zišlo na dvore viac detí. Vtedy Jojko výskal od radosti. Bolo to prekvapivé, lebo doktorka z Bratislavy tvrdila, že autista nepotrebuje nikoho. Ak aj áno, tak len ako prostriedok na dosiahnutie cieľa. Možnože nie sú všetci rovnakí, alebo predsa len nie je autista. Ktovie, ako to je.

Jojkove tretie narodeniny sme oslávili už doma. Žiaľ, hneď večer dostal ďalší záchvat. Ráno po preinhalovanej noci sme boli u detskej doktorky. Pripomenula som jej, že počet záchvatov sa zvyšuje. Lekárka z alergiologickej ambulancie nám konečne predpísala lieky. Brali sa počas troch mesiacov, zakaždým prvých desať dní. Tešila som sa na výsledný efekt, ktorý sa určite dostaví. Napriek tomu sa choroba s nami vliekla niekoľko týždňov. Veľmi ťažko sa s ním pracovalo a zdalo sa, že mu s úlohami poriadne leziem na nervy. Zle sa mu dýchalo. Stále si nevedel vyfúkať nos a rozptyľoval ho neustály kašeľ. S novými slovami naďalej odpadávali staré. Manga, konga, vystriedalo kukuk, kukak. Aj v minulosti používal slová v dvojiciach...

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Za dverami číha život.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.