Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

TÝRANÝ

Anna Moon

Autor: © Anna Moon, 2018

Ilustrácia: © Kristýna Brown

Korektúra: Mgr. Martina Labajová

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o., Liptovský Mikuláš

Rok vydania: 2018

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-8197-151-8

ISBN MOBI: 978-80-8197-152-5

I

V zámku bytových dverí zarachotili kľúče. Pani Kadlecová vyšla z kuchyne na chodbu s cigaretou v ústach. Manžel sa práve prezúval zo zošliapaných starých topánok do obdratých papúč.

„Priniesol si chlieb?“ opýtala sa nevraživo namiesto pozdravu. Cez hustý dym cigarety zízala na poloprázdnu látkovú tašku, ktorú položil Kadlec na obuvník a videla, že žiadny chlieb nepriniesol.

„Nemám,“ odvrkol jej Kadlec a zavesil si obnosené sako na vešiak. Kadlecová si nervózne potiahla z cigarety a provokatívne vyfúkla dym na manžela, ktorý išiel okolo nej do kuchyne.

„Nedalo sa, ale máš tu pár rožtekov.“ Chcel hodiť tašku na stôl, bol však na ňom otrasný neporiadok. Zavesil teda tašku na kľučku dverí.

„Tých pár rožkov nás vytrhne. To si ho nemohol vziať? Veď som ti hovorila, že máš doniesť chlieb, ale ty si mamľas a mamľasom zostaneš.“ Zlostne zhasla cigaretu v preplnenom popolníku a hneď si zapálila druhú.

„Prečo si ten chlieb nedoniesol,“ zaútočila na manžela hádavým tónom.

„Mala si mi dať doriti peniaze,“ odsekol jej Kadlec zlostne a očami blúdil po kuchynskej linke. Uprostred neskutočného neporiadku vládla halda špinavého riadu, na dreze a aj na linke videl zvyšky jedál, ktoré kyslasto páchli.

„To si ho nemohol vziať?“

„Nie, nemohol, tá hanba mi za to nestojí. Mohol by som tiež prísť o robotu.“

„Ty si taký nemožný! Vieš, aký drahý je chlieb?! To nie je ako za komunizmu.“

Pani Kadlecová si zapálila ďalšiu cigaretu. Nahnevane z nej ťahala. Koľkokrát svojmu mužovi hovorila, že to musí s vrátnikmi vedieť, a potom môže cez vrátnicu preniesť aj čerta rohatého...

„Dáš mi niečo jesť?“ opýtal sa Kadlec stroho.

„A čo, keď si nebol schopný doniesť chleb?“

„Tak azda si aspoň voľačo navarila, nie?“

Božena Kadlecová neochotne vstala zo stoličky, na ktorú si akurát sadla. Vzala zo stola špinavú šálku od kávy a nechutne z nej jazykom vylizovala usadeninu kávy. Muž na ňu zízal s patričným odporom.

„Čo si navarila?“ snažil sa hovoriť pokojne, ale vrelo to v ňom.

„Omáčku ,“ znela stručná odpoveď.

„Tak by som si prosil,“ povedal Kadlec podráždene; mal sto chutí jej jednu vylepiť. Bol vždy bojazlivý, ženy sa bál. Zasadol za stôl a zhnusene odsunul hrnček od kávy, z ktorého jeho žena tak odporne vylizovala zvyšky kávy. Odstrčil aj preplnený popolník a rukou zmetal omrvinky na zem.

„Knedle už nie sú, tak neviem, čo si k tomu zoberieš, keďže si chlieb nedoniesol,“ hundrala si popod nos a zlostne zapálila plyn na variči a položila naň neveľký hrniec.

„Zoberiem si k omáčke tie rožky, čo sa mi podarilo ukoristiť z pekárne.“ Manželka sa k nemu prekvapene otočila miešajúc omáčku. „Ty si ich nedoniesol pre malú?“

„Samozrejme, že som ich doniesol deťom, ale musím niečo jesť aj ja. To mám tú omáčku zjesť len tak?“

„Mohol si prepašovať ten chlieb ,“ zabručala Božena a postavila pred manžela rajnicu s nejakou bielou brečkou na dne.

„Mohla si dačo poriadne uvariť... A daj mi to aspoň na tanier.“

„Všetko je špinavé. Smrad o chvíľu príde, tak umyje riad.“

„Je ešte v škole?“ spýtal sa Kadlec a mal čo robiť, aby nevybuchol. Nenávidel, keď Martina nazývala smradom.

„Je s malou vonku. Ingrida chcela zase spať, tak som ich vyhnala trochu sa prevetrať.“

„Robíš chybu, Božena, že nedávaš malú poobede spať.“

„Hej, určite! Potom si na to zvykne...“ vyštekla na neho, až ním myklo. Vzala zo stola škatuľku cigariet a škrtla zápalkou. Pripálila si a provokatívne vydýchla na manžela oblak dymu. Nato vzala vylízaný hrnček od kávy a nasypala doň z vrecúška novú kávu, ktorá sa len tak povaľovala na stole. Postavila otlčenú kanvicu na plynový varič, ale svojho muža sa neopýtala, či chce tiež.

Karol radšej nič nehovoril. So zamračeným výrazom si lámal rožok do omáčky; zamiešal to a jedlo nadobudlo podobu žrádla pre psa. Dal si sústo do úst, žul a nevľúdne hľadel na ženu. Mala na sebe staré, vyťahané tričko neurčitej farby a nemožné tepláky so silne vyťahanými kolenami. Vlasy prefarbené na blond jej dávno odrástli a stáli jej dupkom. Karol odstrčil hrniec s omáčkou; pohľad na vlastnú ženu ho obral o chuť do jedla. Zachmúrene vstal od stola.

„Mohla si umyť riad,“ nadhodil zmierlivým tónom a hlavou ukázal na zapratanú kuchynskú linku.

„No to iste,“ rozčúlila sa Božena. So šálkou novej kávy si sadla na miesto, kde sedel pred chvíľkou on; tam bolo najviac priestoru. „Na čo máme toho smrada" dodala jedovato a usrkla si z kávy. Mužova tvár od zlosti i ľútosti očervenela ako paprika. Mlčal. Dobre poznal svoju manželku; nedajbože by sa nevlastného syna zastal, hneď by bol oheň na streche. Kadlecová sa vedela kvôli tomu riadne rozzúriť a momentálne nemal na hádku vôbec náladu. Vlastne ju nemal nikdy. Niekedy sa však tomu vyhnúť nedalo. Dnes sa navyše cítil aj unavený z roboty. Prednedávnom sa pekáreň privatizovala, veľa zamestnancov prepustili a ten kto zostal, musel makať.

„Som unavený, idem si trochu ľahnúť a potom to umyjem,“ hlesol od kuchynských dverí. Božena chcela protestovať, no v tom zazvonil zvonček. Kadlec šiel otvoriť. Vo dverách stál Martinko a držal plačúcu Ingridu okolo pásu pár centimetrov nad zemou.

„Čo sa stalo?“ opýtal sa otec a zobral od Martinka malú. Hneď zbadal, že je pocikaná. Martin vošiel do chodby a vyzúval si topánky. „Nič sa nestalo, iba sa pocikala a je ospalá.“

„Čo je?“ vystrčila z kuchynských dverí neupravenú hlavu Kadlecová.

„Čo nepočuješ,“ zvolal na ňu manžel, „malá sa počurala a chce spať.“

Tvár vo dverách sa zlostne zamračila a zmizla.

„Poď, vyzujeme si topánky a prezlečieme sa,“ prihováral sa Martinko sestričke. Tá však fňukala a držala sa ocka ako kliešť.

„Martin, choď kúpiť chlieb,“ podávala mu mama peniaze. Neodpustila si poznámku, že ho otec nebol schopný zadarmo priniesť z pekárne, tak ho musí kúpiť za drahé peniaze.

„Hej,“ odpovedal Martin,“ „iba Ingridu prezlečiem.“

„Tu máš peniaze a bež. O malú sa postará otec, ten tvoj slávny živiteľ rodiny. A ešte si spolu vybavíme, že si ju nechal pocikať.“ Päsťou mu zlostne pohrozila pred vystrašenou tvárou. Chlapča za sebou zavrelo dvere.

Otec sa ujal dcérky. Už neplakala. Bacuľatá hlavička jej padala na plece a malé očká sa jej zatvárali. Bola viditeľne ospalá.

„Dám Ingridu trochu spať, je unavená,“ volal Karol na Boženu z izby do kuchyne.

„Ani náhodou,“ skríkla nahnevane Kadlecová, „potom nebude spať v noci.“

„Je maličká, nevydrží.“

Žena sa prihnala do izby ako rozzúrená dračica a decko mu surovo vytrhla z náručia. Dievčatko už takmer spalo. Nerozumná matka ňou bezcitne zatriasla. „Ingrida, nespi! Počuješ!?“

Tučné dievčatko unavene pootvorilo očka; nechápavo, neprítomne.

„Ingrida, nespi! Hovorím ti, nespi! Nebudeš mi spať vo dne a hotovo.“ Postavila dieťa na dlážku a ono hneď caplo na zadok. „Ingrida, preber sa, lebo uvidíš,“ precedila matka pomedzi zuby a snažila sa postaviť dcéru na bucľaté nôžky.

„Tak nech si trochu ľahne. Zdriemnem si s ňou. Aj tak som hotový z práce,“ ozval sa otec nesmelo. Nemohol sa už na to dívať, úprimne dcérku ľutoval. Žena sa vystrela a vyštekla: „Ja tak neznášam, keď vravíš, že si unavený. Ja...“

„Pred chvíľou som prišiel z roboty,“ skočil jej manžel do reči. Vyzeral, akoby sa mal už-už rozplakať.

„No tam sa narobíš, prosím ťa. Máte tam všetko automatické, samý stroj.“ Karol mlčky mávol rukou.

Zazvonil zvonček. „No poď, šmudlinka moja,“ Božena vzala Ingridu na ruky. „Ten naničhodník kúpil chlebíček. Oco sa v práci namaká, ale chlebíček pre šmudlinku priniesť nechce.“ Kadlec iba prevracal oči. Žena otvorila dvere.

O chvíľu už Martin umýval špinavý riad. Matka mu akosi zabudla dať najesť.

Z tašky vybrala chlieb, odrezala z neho krajec a hromžila popod nos, aký je ten chlieb starý a tvrdý. A mohli mať čerstvý z pekárne. A zadarmo! Namastila krajec lacným maslom, kúsok odlomila a strčila ho dievčatku, ktoré v jednom kuse fňukalo, do úst. Decko sústo okamžite vypľulo a skuvíňalo ešte viac.

„Ingrida,“ vykríkla Božena zlostne, „toto mi nerob.“ Odlomila ďalší kúsok a násilím kŕmila dieťa. Ingrida sa bránila; uhýbala hlavičkou a ústa mala zomknuté. Otec to videl, no nezasiahol. Poznal svoju ženu, začala by nepríčetne jačať a sprosto nadávať.

„Otvor tú gambu a žuj!“ rozkázala úsečne trojročnému dieťaťu. Strčila jej ukazovák do úst. „Doriti, neštvi ma! Otvor tú gambu!“ Vylepila Ingride facku. Dieťa sa nahlas rozkričalo. Matka to využila a šup tam sústo chleba. Malá ho však znova vypľula a teraz revala, akoby ju na nože brali. „Ježišmária, Ingrida, prestaň ma rozčuľovať!“

Karol vošiel do kuchyne; už to nevydržal.

„Čo s ňou robíš? Prečo tak kričí?“

„Čo by som robila,“ odsekla mu Božena, „dávam jej jesť.“

„Nie je hladná, spala by.“

„Nechcem, aby spala, tak jej dávam chlieb.“

„Nemôže byť hladná, keď si spomenieš.“

„Daj mi pokoj a nemontuj sa do toho. Si veľká nula!“

Karol náročky prepočul urážlivé slova. Bol už na to zvyknutý. „Zbytočne ju trápiš. Keby si ju dala spať hneď poobede...“

„Vypadni,“ vyštekla Božena tak zúrivo, že Martin sa zľakol a tanier mu vypadol z ruky na dlážku a rozbil sa na tisíc kúskov. Aj Ingrida sa mykla od strachu a na sekundu prestala revať, aby ihneď začala nanovo.

Otec z toho pekla, ktoré jeho žena robila, radšej odišiel a buchol za sebou dvermi. Božena v okamihu priskočila ku chlapcovi, ktorý zbieral črepiny a začala ho tĺcť.

„Ty mi, ty smrad jeden, nebudeš rozbíjať taniere.“

„Neurobil som to naschvál,“ vzlykal Martinko a rukami si chránil hlavu. Vtom sa ozvala rana. Ingrida spadla zo stoličky. Vreskot sa zmenil na ozajstný plač. Božena namiesto toho, aby priskočila k malej a zistila, či si neublížila, začala Martina biť ako nepríčetná. „Ty grázel jeden, kvôli tebe Ingrida spadla.“ Až potom zdvihla dcérku zo zeme. Fúkala jej hrču na čele a hovorila s dcérou prehnane maznavo.

II

Bolo krátko po polnoci. Karol Kadlec sa prevaľoval na posteli. Nemohol zaspať, aj keď bol cez deň veľmi ustatý a kvôli manželke si vôbec neoddýchol. Jeho žena teraz ležala na chrbte a z rozhalenej nočnej košele jej napoly trčal prsník. Mala pootvorené ústa a mierne chrápala. Zamračene, s nevoľou na ňu pozrel. Vstal a šiel do kuchyne. Po tme si sadol, teraz už za vzorne uprataný stôl. Martin celý ten neporiadok, ktorý pri varení narobila jeho matka, riadne poupratoval. Na stole zostal len popolník a vedľa cigarety so zápalkami.

Karol si pomädlil čelo a sťažka si vzdychol. Siahol po cigarete. Fajčil málokedy. Božena mu to zakazovala, aj keď sama dosť fajčila. Zapálil si a začal, ako už veľakrát predtým, spomínať na minulosť.

Spomínal na svoju prvú ženu, na svoju veľkú lásku. Pred rokmi sa veľmi zaľúbil do mladej a krásnej vdovy Jitky Alanovej. Jej milovaný muž sa zabil pred tromi rokmi; z nepochopiteľných dôvodov, obišiel spustené závory a zachytil ho prichádzajúci vlak. Keď sa Jitka dozvedela hroznú správu, utrpela šok. Bola v ôsmom mesiaci tehotenstva a začala rodiť. Nemohla sa ani zúčastniť pohrebu, ktorý zorganizovala jej matka, no neskôr chodila na cintorín každý deň.

Karol, dnes v noci v prítmí kuchyne, spomínal, ako mu Jitka na jednom rande hovorila, že trpela psychicky i fyzicky.

„Všetko mi pripadalo, ako v hroznom sne. Cítila som veľkú bolesť nad stratou manžela, ktorého som naozaj veľmi milovala. Mala som značné pôrodné bolesti, tie som ale poriadne nevnímala. Bábätko ešte nechcelo prísť na svet, malo ešte čas, no moje otrasené telo ho nedokázalo donosiť. Akonáhle sa však chlapček narodil a ja som ho zbadala červeného so zovretými pästičkami, rozplakala som sa od dojatia. Vtedy som plakala od radosti, že mám takého krásneho syna a aj od žiaľu, že sa toho môj muž Martin nedožil. Krik práve narodeného dieťatka ma natoľko vytrhol zo šoku, že som si plne uvedomila svoju zodpovednosť voči nemu. Chodila som k psychológovi, ktorý mi veľmi pomohol. Predsavzala som si, že svojho syna naučím, aby ocka miloval, i keď ho nikdy v skutočnosti neuvidí. S láskou som mu o ockovi rozprávala a robím to tak stále a pravidelne.“

Karol pozeral neprítomne pred seba. Pamätal si takmer slovo za slovom, čo mu vtedy Jitka hovorila. V duchu videl jej nádherné čučoriedkové oči, keď mu hovorila, že je vdova a jej syn Martinko pohrobok.

V tú noc, ako tak sám sedel v kuchyni po tme, viac ako voľakedy spomínal na jej tichý, trochu zastretý hlas, jej charakteristickú mimiku, jej smutný, no milý úsmev. Srdce sa mu teraz naplnilo neuveriteľnou bolesťou. Vdýchol cigaretový dym a spomínal ďalej, ako sa s Jitkou Alanovou zoznámil.

Karol Kadlec žil pred rokmi v starom dome sám. Bol starý mládenec, mal vtedy takmer štyridsať rokov. Túžil po žene i po deťoch, bol však veľmi plachý a neohrabaný.

V jedno jarné ráno čakal na zastávke električku ako vždy, keď mal v pekárni rannú zmenu. Keď nastúpil, rozhliadal sa, či neuvidí nejaké voľné miesto na sedenie. Uvidel miesto pri jednej brunetke, ktorá sedela pri okne a dívala sa von.

„Prosím vás, máte tu voľno?“ opýtal sa na dnešnú dobu azda až prehnane úctivo. Tmavovláska odvrátila tvár od okna a pozrela na Karola čučoriedkovými očami. Karolovi v tú chvíľu začalo srdce splašene biť.

„Bože, tá je krásna“, prebehla mu hlavou prvá myšlienka a hneď ho zasiahla do srdca. Mladá žena sa naňho milo usmiala, uprela naňho veľké oči farby čučoriedok a ticho prikývla. Zo sedadla zobrala čiernu kabelku a položila si ju na kolená, pričom ďalej pozerala z okna. Karol si k nej opatrne prisadol. Sedel ako na ihlách, stále po nej pokukával. Celý čas sa triasol a aj riadne potil. Strašne rád by ju bol oslovil; lenže bránila mu v tom jeho nesmelosť a v konečnom dôsledku to nepovažoval za príliš vhodné. Na druhej strane sa obával, že neznámu krásku už viac neuvidí a nebude mať možnosť sa s ňou zoznámiť.

Mal z električky vystúpiť na predposlednej stanici, zamyslene vstal a išiel k výstupným dverám, no keď si všimol, že neznáma žena ešte nevystupuje, tiež nevystúpil. Bol odhodlaný, že vystúpi na konečnej zastávke s ňou a osloví ju. Nervózne miagal tyč na držanie a v duchu si prikazoval, že sa k nej musí prihovoriť. Takú nádhernú ženu si nenechá ujsť. Prihovorí sa k nej veľmi zdvorilo, aby to nebrala ako obťažovanie. Električka došla na konečnú. Pár cestujúcich vystúpilo, medzi nimi aj krásna brunetka. Karol, ktorému prudko bilo srdce, ju džentlmensky nechal vystúpiť prvú. Poďakovala pohľadom a zamierala do centra mesta. Karol sa uberal ukradomky za ňou. Mohol by ju ľahko dobehnúť a opýtať sa napríklad, koľko je hodín, no netrúfal si. Zistil aspoň to, že pracuje v kaderníctve. S tým bol nateraz spokojný. Príjemne ho hrialo pri srdci, keď z diaľky videl ako brunetka odomyká dvere v jednej bytovke s nápisom: Kaderníctvo Jitka. Jitka, volá sa teda Jitka.

Odvtedy ju vždy stretával v električke, keď mal rannú zmenu. Nie vždy však vedľa nej bolo aj voľné miesto. Niekedy zase nastúpil do modernejšej električky, ktorá mala jednoradové sedadla. Hneď pri nástupe sa dychtivo rozhľadel, či neuvidí svoju krásku. Na celom tele a hlavne v rozkroku pociťoval príjemné mravčenie, keď ju tak vídaval vznešenú a večne hlboko zamyslenú pozerajúc sa z okna električky. Ani len netušila, že ktosi ju už bezmála pár týždňov s láskou pozoruje.

Matka mu zomrela na starobu; mala ho v pokročilom veku, otca nikdy nepoznal, takže zostal úplne sám.

V práci ho mali ostatní zamestnanci radi pre jeho tichú nekomplikovanú povahu. Občas si zašiel s hocikým, najčastejšie však s Horákom, na pivo, ale viedol prevažne samotársky život. V domčeku, v ktorom si všetko robil sám, udržoval poriadok a sníval o tom, že Jitka býva s ním.

Neustále sa však podceňoval.

„Som tučný a plešatý a mám aj svoj vek“, premýšľal nešťastne, „a ktovie, či taká nádherná žena, už niekoho nemá. Môže byť i vydatá...“

Možnosť, že je možno vydatá, ho tak trápila, že nemohol spať. Večer čo večer si sľuboval, že ju nasledujúce ráno určite osloví, no nikdy na to nenašiel odvahu.

Raz, keď ráno po prebdenej noci vstal, prvé myšlienky, ako vždy, patrili jej. Znovu sa dušoval, že tentoraz ju istotne osloví.

V električke mal znova to šťastie, že sedel vedľa nej. Pozerala z okna, krásna noblesná a ako vždy zamyslená. Karol ju doslova hltal očami. Nádherné pestované ruky mala položené na kabelke a on na ne túžil položiť svoju dlaň. Na prstoch nemala žiadne prstene a ako si už skôr všimol, ani obrúčku. V to ráno na ňu tak intenzite zízal, že ucítila jeho uprený pohľad na chrbte, obrátila svoju zahĺbenú tvár a zadívala sa mu prekvapene, nie však pohoršene priamo do očí. S ľahkými rozpakmi sa na neho usmiala, no vzápätí sa zadívala opäť von z okna. Karol bol tak rozochvený, ako nikdy v živote. Ten jej úsmev na perách i v očiach sa mu vryli hlboko do srdca, až to zabolelo. Zmyslel si, že znova nevystúpi na „svojej“ zastávke, možno nestihne v pekárni načas vymeniť nočnú zmenu a bude mať z toho nepríjemnosti, ako sa mu to už stalo, no stálo mu to za to.

Keď vystupovala, bol poriadne rozrušený. Rozbehol sa za ňou, no vzápätí spomalil. Čakal až otvorí svoje kaderníctvo, chcel vstúpiť dovnútra. Chvíľu váhal, čo jej povie. Aký účes chce na svojej plešatej hlave? Síce mu na nej vyrastal riedky veniec vlasov lemujúci lesklú lysinu, no na žiaden účes by to nestačilo. Medzitým prišla prvá zákazníčka stredného veku. Karol celý roztrasený vkročil dovnútra.

„Dobrý deň, mohol by som sa dať ostrihať?“ Opýtal sa a hneval sa sám na seba, že sa mu chveje hlas. Jitka naťahovala zákazníčke plášť. Obrátila sa ku Karlovi a láskavo odpovedala.

„Dobré ráno, áno iste, ale budete musieť počkať...“

„Môžete ho ostrihať prvého, ja počkám,“ ponúkla sa zákazníčka a chcela vstať.

„Nie, nie, veľmi pekne vám ďakujem, ale musím do práce.“ Pozeral sa na svoju lásku prosebným pohľadom a opýtal sa slabým trasľavým hlasom.

„Mohol by som po zmene?“ Len zázrakom neklesol na kolena, tak sa celý triasol.

Na toto všetko teraz uprostred noci Karol spomínal. Sedel za stolom sám len so svojimi myšlienkami. Hlavu plnú smutných spomienok si oprel o ruky. V ten deň po zmene si od Jitky nechal ostrihať ten veniec okolo hlavy. Nekomunikovali spolu. On sa k nej neprihovoril, chvíľami mu bolo horúco a následne zima. Bol príliš nervózny; cítil jej jemnú vôňu a dotyky prstov. Jitka bola tichá, len jej nožnice cvakali okolo jeho lebky. Keď platil, chcel ju pozvať do kina, no netrúfal si. Vtedy si uvedomil, že jeho nesmelosť mu nikdy nedovolí prihovoriť sa jej. Rozhodol sa, že jej napíše list. Najprv jej napísal dlhý list, ako veľmi ju ľúbi a ako veľmi sa s ňou túži stretnúť. Potom ho zničil a napísal stručný list, že by sa s ňou rád stretol v parku neďaleko fontány. Napísal i dátum a hodinu. Požiadal svojho kolegu a najlepšieho kamaráta z roboty Horáka, ktorému sa zo všetkým zdôveril, aby jej list odovzdal, keďže si netrúfal ani na to.

Jitka Alanová na rande prišla. Bolo to v nedeľu v lete. Keď ju Karol uzrel, v letných žltých šatách, hlava sa mu zatočila a srdce poplašene tĺklo. V duchu si nadával, že sa mu tak nehorázne potia ruky. Jitka neprišla sama, za ruku držala malého, asi trojročného chlapčeka.

„Dobrý deň,“ pozdravila s jemným, veľmi milým úsmevom, skôr než sa Karol zmohol na slovo.

„Dobrý deň,“ odzdravil Karol chrapľavým hlasom. Žena sa obrátila na chlapča: „Pozdrav, Martinko.“

„Ahoj,“ pozdravil maličký a uprel na Karola krásne oči čučoriedkovej farby. Karol sa na neho usmial a pohladil ho po tmavých, jemne vlnitých vlasoch.

Prechádzali sa po parku, dívali sa na fontánu. Karol sa nemohol z toho šťastia spamätať. Konečne sa prechádzal s láskou svojich snov. Opojnú a neskonalú radosť mu trochu kazila prítomnosť chlapčeka. Bolo jasné, že je to jej syn; tá podoba bola neskutočná. Najmä oči. Také nádherné čučoriedkové oči.

„Má teda dieťa,“ premýšľal, „je teda určite vydatá. Prečo potom ale prišla na schôdzku? Je azda zvyknutá byť manželovi neverná? A prečo to dieťa brala so sebou? Nebojí sa, že ju prezradí? Pravda, chlapček je ešte malý, ale i tak...“

„Prečo ste taký zamyslený? Na čo myslíte?“ vytrhla ho z úvah Jitkina otázka. Karol sa rozpačito, takmer hlúpo usmial a neodpovedal. Po chvíľke tichej prechádzky sa žena zastavila a vravela: „Pozrite, aký kus cesty sme prešli a ešte sme sa navzájom ani nepredstavili.“

„Prepáčte, mal som začať,“ ospravedlnil sa Karol a silno očervenel od rozpakov. Podal jej roztrasenú upotenú ruku: „Karol Kadlec.“ Srdečne zovrela jeho ruku; vonkoncom jej neprekážalo, že ju má doslova mokrú od potu.

„Teší ma, ja som Jitka, Jitka Alanová.“ Pozerala sa mu priamo do očí a on sa v nich doslova utápal.

„A toto je môj syn Martinko,“ uprela láskyplný pohľad na chlapčeka, „povedz, koľko máš rokov a ako sa voláš.“

„Martinko,“ odpovedal maličký a na prštekoch ukázal, že má tri roky. Bol naozaj roztomilý.

„Je krásny ako jeho maminka,“ vybehlo Karlovi z úst. Rozprávali sa, držali Martinka za rúčku, každý z jednej strany. Konverzáciu udržiavala Jitka, Karol odpovedal na otázky väčšinou iba áno či nie. Cítil sa ako idiot, lenže si nemohol pomôcť; bol celý rozochvený. Pomalou chôdzou došli k cintorínu hneď za parkom. Pri bráne cintorína Jitka zastala.

„Každý deň chodíme na cintorín na hrob môjho nebohého manžela, ale chodievame z opačnej strany, kde je kvetinárstvo a tam vždy kúpime malú kytičku. Dnes kytičku nemáme, ale to nevadí.“ Rozhodila rukami a na tvári sa jej mihol rozpačitý tieň.

„Skočím ju kúpiť,“ ponúkol sa Karol až príliš horlivo. Až do hĺbky srdca sa zahanbil, že mu nenapadlo kúpiť na prvé rande kvetiny. Zároveň si so zmiešanými pocitmi uvedomil, že je vdova. Jitka jeho ponuku s vďakou odmietla. „Už majú zatvorené. Pôjdeme sa na hrob dnes iba pozrieť. Chcete isť s nami, Karol?“

„Áno, rád,“ hlesol Karol a bolo mu trápne. Pozeral sa naň ako zhypnotizovaný. Ja hlupák, tak veľmi ju ľúbim a ani kvet jej nekúpim.

Začali sa stretávať a vážne spolu chodiť. Karol prežíval to najkrajšie obdobie svojho života. Nikdy sa Jitke nezveril, že bol ešte panicom, no pri prvom milovaní to ľahko postrehla. Ani ona nemala bohvieaké skúsenosti, no keďže bol až priveľmi dychtivý, trpezlivo ho usmerňovala.

Karol bol zamilovaný a vďačný, že taká atraktívna žena chodí s takým nepekným mužom. Hoci sa podceňoval, mal istú charizmu a Jitka to vnímala.

Zo spomienok na krásnu minulosť ho vyrušilo otvorenie dverí. Stál v nich Martinko v pyžamku, z ktorého už dávno vyrástol

„Čo chceš, Martinko? Prečo nespinkáš?“ opýtal sa precíteným hlasom, lebo mal srdce naplnené spomienkami.

„Som smädný, ocko, rád by som sa napil,“ odvetil chlapec a díval sa na oca čučoriedkovými očami. Boli to Jitkine oči.

Karol sa postavil, z vedra nabral čistú vodu do pohára a podal ju Martinkovi so slovami: „Nech sa páči, Martinko, ale nepi veľa, aby si sa nepocikal do postele. Vieš, že sa mamka za to hnevá.“

Chlapec sa sotva znateľne napil a už vracal pohár ockovi. „Už máš dosť?,“ divil sa Karol, „veď si sa len-len napil. Napi sa ešte.“

„Mne to už radšej stačí,“ odpovedalo chlapča s obavou v hlase.

„Len sa ešte napi, a potom choď pre istotu na záchod. Pôjdem s tebou, na chodbe nesvieti svetlo.“ Martin sa teda napil viac. Položil pohár na stôl a vrchom ruky si poutieral ústa.

„Ďakujem, ocko.“ Karol išiel s ním von na chodbu; bývali v byte štvrtej kategórie a vodovod aj WC mali spoločné na chodbe s ďalšími nájomníkmi. Potom odprevadil chlapca do postele a starostlivo ho pozakrýval. Pobozkal ho na čelo: „Dobrú noc Martinko, už spinkaj, ráno vstávaš skoro do školy.“

„Dobrú noc, ocko.“

Karol sa vrátil do kuchyne, sadol si na stoličku a znovu sa ponoril do spomienok, pri ktorých ho v očiach pálili slzy bolesti.

Spomínal, ako sa mu chlapi v práci čudovali, že chlap ako on má takú peknú priateľku.

Mali peknú skromnú svadbu. Jitka i po rokoch spomínala na svojho prvého nebohého manžela, a preto chcela jednoduchý sobáš, no mala to aj v povahe; tichosť a nenáročnosť.

Nastali krásne časy spoločného žitia.

Karol Kadlec bol nepriebojnej povahy. Nevyznal sa v administratívnych veciach, tak po úradoch chodila jeho mladá a krásna žena.

Kúpili si vtedy malý domček so záhradkou. Ten svoj Karol predal. Domček, ktorý spolu kúpili bol vo vhodnejšej lokalite. Bol už trochu schátraný, ale pomerne lacný. Jitka zháňala remeselníkov a v domácnosti robila viac ako Karol ,a to aj výlučne mužské roboty. Nikdy mu nič nevyčítala. Bola samý úsmev, samá láskavosť. Mala ho rada takého, aký bol. So synom Martinkom sa Karol veľmi zblížil a bol hrdý na to, že ho chlapec oslovuje „ocko.“

Domček bol takmer hotový, keď sa Jitka začala sťažovať na bolesť žalúdka.

Kadlec pri tej spomienke ťažko vzdychol a dlaňami si zakryl tvár. Nie, už nebude ďalej spomínať. Bolo to veľmi bolestné. Pôjde si ľahnúť, možnože už zaspí. Nechcel si stále pripomínať, ako jeho zbožňovaná žena pre veľké bolesti a aj na naliehanie jeho samého nakoniec navštívila lekára. Keď mu potom doktor oznámil, že Jitka trpí rakovinou žalúdka v pokročilom štádiu, zrútil sa mu svet. Vtedy Karol Kadlec ukázal, že i on je mužom činu. Priam zúfalo hľadal špičkových lekárov a nadväzoval kontakt s liečiteľmi. Do poslednej chvíle veril, že sa stane zázrak a jeho manželka sa uzdraví. Zázrak sa však nestal a Jitka na prvý jarný deň zomrela.

Kadlec si utrel opakom ruky slzy a vstal od stola.

„Došľaka, čo ma to dnes pochytilo,“ uľavil si polohlasne, „mám predsa jej syna a krásne spomienky na ňu.“

Opäť si vzal z krabičky cigaretu a podišiel k oknu. Vložil si cigaretu do úst a hodnú chvíľu sa díval na nočné opustené mesto. Potom pristúpil naspäť ku stolu a zobral zápalky. Zápalku nechal horieť, bez toho, aby si zapálil cigaretu. Tupo pozeral, ako zápalka horí. Plamienok mu olízal prsty, no on ju nezhasil, akoby ani necítil bolesť. Čierna a skrútená zápalka napokon spadla na dlážku. Tak zhasol život i jeho prvej ženy.

Odišiel do spálne. Božena stále ležala na chrbte, veľký prsník jej vykúkal spod rozhalenej nočnej košele. Sotva badateľne chrápala. Ako ju len nenávidel! Na spiacu Jitku sa vždy pozeral s nehou a láskou, no jeho druhá žena bola opakom Jitky. Jej zlá, bezcharakterná povaha nepoznala medze. Nenávidela Martinka a dávala mu to patrične najavo. Karol si ľahol a ešte skôr, ako zatvoril oči, zlostne zamľaskal, aby nechrápala.

III

Prudké zvonenie budíka vytrhlo Martinka z nepokojného spánku. V noci ho trápila nespavosť rovnako ako jeho otca a teraz by si tak rád pospal.

Ráno bolo nevľúdne šedivé a vstávanie nijak neuľahčovalo. Rozospato kráčal do kuchyne, kde stálo plechové umývadlo s vodou, ktorú už včera večer nachystal. Opláchol si tvár, aby sa trochu osviežil. Vyčistil si zuby kefkou, ktorá už bola veľmi zodratá. Božena mu novú nechcela kúpiť, vraj nebude vyhadzovať peniaze za zbytočnosti. Martina ani Ingridu k osobnej hygiene príliš neviedla. Naopak, nadávala na Martina, že plytvá vodou. Chlapec mal však dobré hygienické návyky z čias, keď bol ešte celkom malý. Koniec koncov nevlastný ocko na neho vždy dohliadol, aby chodil do školy čistý a upravený. Nevlastná matka sa o chlapca starala minimálne a ustavične mu vyčítala, že je na príťaž.

Martin si obliekol staré sprané menčestrové nohavice, modré tričko a na to pletený, škoricovohnedý sveter, ktorý mu otec, súčasne s iným šatstvom doniesol od jednej kolegyne. Potom sa pozrel do chladničky, čo by si zobral na raňajky. Zívala prázdnotou ako vždy. Zatvoril ju a bezradne si vzdychol. Potom hľadal nejaké jedlo v špajzi. Po chvíľke natrafil na zvyšok chleba, ktorý včera kúpil, ale nejedol z neho ani kúsok. Macocha sa vôbec nestarala či vôbec niečo jedol. Namiesto masla našiel v chladničke iba prázdny obal, ktorý vzápätí vyhodil. Zo škatule si vybral zopár kociek cukru. Sadol si za stôl; jedol stvrdnutý kúsok chleba a zajedal ho cukrom. Potom sa napil vody a takto naraňajkovaný a bez desiaty vzal aktovku na chrbát a šiel do školy.

Bolo ešte veľmi zavčasu. Nebolo ani sedem hodín. Mohol si ešte pospať, hlavne dnes po prebdenej noci, no sám si nastavil budík a chystal sa do školy v ešte tichom byte. Niekedy si ráno písal domáce úlohy alebo sa učil. Cez deň na to nemal ani čas, ani pokoj.

Niekedy, keď sa ocko vracal domov z nočnej zmeny, podal Martinkovi pri vchodových dverách teplý čerstvý rožtek z pekárne.

Chlapec sa vliekol v prebúdzajúcom sa ráne. Mal osem rokov a chodil do tretej triedy. Svojou malou, drobnou postavičkou pripomínal skôr škôlkara, no v tvári vyzeral starší. Jeho čučoriedkové oči sa pozerali na svet vážne, rozumne; vytratila sa z nich všetka detskosť. Bledú tvár rámovali tmavé, vlnité vlasy.

V sychravom rannom meste sa pomaly, no iste, začínal nový deň. Električky s lomozom jazdili sem tam a podchvíľou sa ozvalo ich prudké cinknutie. Dopravnou tepnou prechádzali osobné auta aj autobusy.

Aj na chodníku už bolo živo. Ľudia, na tvárach ktorých boli ešte vždy stopy spánku, sa ponáhľali do práce.

Ľudským mraveniskom sa pomaly uberal Martinko. Išiel zamyslený, až sa dostal do tichej ulice. Za rohom sa rozprestieral rozsiahly park s kvetinovými záhonmi, ktoré však teraz, začiatkom novembra, zízali prázdnotou. Za vysokými topoľmi stála stará základná škola. Chlapča sa pozrelo na hodiny na veži, ktoré sa týčili ako tie topole hneď vedľa školy. Ukazovali sedem hodín dvanásť minúť, teda bol ešte čas na vyučovanie. Odovzdane si vzdychol, vystúpil pár schodov a stisol kľučku školských dverí. Opatrne, potichu zbehol po schodišti dolu do šatní. Bál sa, aby ho neprichytil školník Votýpka. Nemal rád, keď sa žiaci objavili v budove pred „pustením.“ V šatni sa rýchlo prezul a stúpal hore po schodoch do svojej triedy tretej A. A hneď sa zarazil. Za učiteľskou katedrou sedela neznáma pani učiteľka. Prekvapene na seba pozerali. Martin bol taký vyľakaný, že zabudol pozdraviť. Chcel vziať nohy na pleca. „Čo si praješ?“ Hlas cudzej ženy znel veľmi milo a prívetivo sa naňho usmiala. Ten úsmev na chlapča zapôsobil sťa balzam. Osmelil sa.

„Ja chodím do tejto triedy,“ odpovedal.

„Ty chodíš do tejto triedy?“ zopakovala neveriacky.

„Áno.“

Žena vstala od katedry. „No poď bližšie, nestoj pri dverách,“ vyzvala Martina a stále s milým úsmevom mu vyšla v ústrety. „Ja som vaša nová pani učiteľka.“ Martin na ňu prekvapene pozrel.

„Nás už nebude učiť pani učiteľka Luhanová?“

„Pani učiteľka Luhanová už odišla do dôchodku. Zastupovala ma, pretože som bola chorá. A ako sa voláš?“

„Martin Alan.“

Pani učiteľka si sadla na jednu z prvých lavíc a vľúdne si pritiahla Martina viac k sebe. Hneď, v prvom okamžiku, si všimla na chlapcovi niečo zvláštne. Bol veľmi maličký na žiaka tretej triedy a na dieťa príliš vážny. „Čo robí tvoja maminka?“

Martinovi v duchu napadlo, prečo sa neopýtala, ako sa učí. Bol v rozpakoch. Nakoniec odpovedal podľa pravdy, tak ako to cítil. „Ja už maminku nemám.“

Mladú učiteľku zaplavila úprimná ľútosť. Pozrela sa mu do tých jeho čučoriedkových očí. „A ocko?“ Zaznela tichá otázka. Chlapec so sklonenou hlavou, sotva počuteľne odpovedal: „Ocko je dobrý.“

„Si iba s ockom?“

„Môj ocko zomrel.“ Paní učiteľka nechápala. Zovrelo jej srdce. „Hovoril si, že ocko je dobrý.“

„Druhý ocko je dobrý. Prvý ocko dávno zomrel.“

„A s tým druhým ockom bývaš sám?“

„Nie, mám mladšiu sestru a...a mamku.“

„Máš teda i maminku,“ povedala nová učiteľka a neušlo jej, ako trpko to slovo mamka vyslovil. „Hovoril si, že mamku nemáš.“

Chlapec očervenel a ľútostivým hlasom konštatoval, že to nie je mamka, ale macocha.

„Nie je na teba dobrá?“ Chlapča len sklonilo hlávku ešte hlbšie a záporne ňou zakrútilo.

„Oni si ťa adoptovali?“

„Čo je to?“

„Vzali si ťa za vlastného?“

„Ja som bol s ockom aj pred tým. Mamku sme si vzali za vlastnú, keď nám naša maminka umrela.“

„Aha,“ vravela učiteľka a ustarane si mädlila čelo, na ktorom sa objavila starostlivá vráska. Potom sa na Martina opäť pozorne zadívala. Stál pred ňou maličký, chudý a bledý. Pozeral sa na ňu takým zvláštnym, nedetským pohľadom. V čiernych očkách akoby mu prebleskovali fialové ohníčky. V tej chvíli si mladá učiteľka Helena Holanská želala povedať niečo veľmi milé a povzbudivé. Nakoniec mu položila obyčajnú otázku: „Máš tu v triede kamarátov?“

„Nemám,“ odpoveď znela akoby previnilo.

„Prečo, neučíš sa dobre?“

„Učím, ale mám na kamarátov smolu.“

„Prečo máš na kamarátov smolu?“

„Som slabý, neviem sa biť. Žiadny z chalanov sa nechce so mnou kamarátiť.“

„A hovoríš, že sa dobre učíš?“

„Hm, celkom dobre, ale veľmi sa doma neučím. Musím pomáhať. Mamka hovorí, že ma nebude zadarmo živiť.“ Mladú učiteľku Helenu pri jeho slovách až zamrazilo.

„Ty to asi nemáš ľahké, čo?“

„No, veľmi nie, musím doma všetko upratovať. S ockom i perieme.“

„Nemáte automatickú pračku?“

„Nie, chodíme prať dole do práčovne. V byte nemáme vodu.“

„A čo robí mamička? Chodí do práce? Je zamestnaná?“

„Nie, nechodí do práce.“

„Vravel si, že máš mladšiu sestru. Koľko má rokov?“

„Má tri a pol.“

„Tak potom sa mamička o ňu stará.“

„Hej, stará sa, ale ja ju musím strážiť.“

„Tak to si potom poriadny kus chlapa, keď zastaneš toľko roboty a ešte sa staráš o mladšiu sestričku,“ pochválila ho učiteľka. Akosi cítila, že žiačik potrebuje zvýšiť sebavedomie. Ten sa začervenal ako pivonka, azda od radosti.

Zazvonilo. „Priprav si veci na vyučovanie, Martinko. O chvíľu prídu deti,“ pani učiteľka vstala z lavice. Pristúpila k oknu a zadívala sa vonku na zástupy detí pred školou. Školník už púšťal do budovy.

„Pani učiteľka, ja nie som nijaký poriadny chlap,“ ozval sa chlapec zo svojej lavice, kde si pripravoval učebnice na matematiku. Helena sa obrátila od okna. „Ale si poriadny chlap, mne môžeš veriť,“ hlas jej znel veselo a presvedčivo.

„Nie som, neviem sa biť. Keď mi nejaký chlapec dá facku, hneď sa rozplačem,“ dodal previnilo.

„A ty si myslíš, že poriadny chlap sa musí vedieť biť?“

„Ja predsa nechcem byť žiadny bitkár. Mrzí ma iba, že aj každé dievča si na mňa dovolí. Som všetkým na posmech.“ Učiteľka sa na chlapca vážne zadívala a riekla: „Neboj sa, raz všetci poznajú, že si poriadny chlapec, aj keď sa nevieš biť a nenosíš, čo ja viem, vo vreckách praky a nelezieš po stromoch.“ A učiteľka sa opäť obrátila k oknu. Zástup pred školou sa stenčil. Jedno zaujímavé stretnutie mám už za sebou, pomyslela si. Aké budú ostatné deti? Bola ešte mladá, tento rok išla prvýkrát učiť. Pre chorobu nenastúpila v septembri , ale až teraz koncom novembra. Dnes teda prvýkrát o pár minúť predstúpi tvárou v tvár svojím zverencom. Od malička túžila byť učiteľkou, mala veľmi rada deti. Vstupovala do nového života, plného krásnych plánov. Od starších kolegov si vypočula rôzne historky, čo všetko malí nezbedníci dokážu. Koľko je s nimi práce. Helenu to však neodradilo, naopak, tešila sa ešte viac. Dnes teda konečne nastala tá chvíľa. O pár minút bude jej trieda znieť veselým detským džavotom. Cítila zvláštne chvenie od vzrušenia, ale i trému. Pozrela sa na chlapča, s ktorým sa už zoznámila. Sedel teraz v tretej lavici s prichystanými vecami na hodinu. Pozorovala ho, odvrátená od okna, opretá o radiátor, s rukami skríženými na hrudi. Sedel v tej lavici drobný, zamyslený a taký strašne vážny. Cítila k nemu zvláštnu nehu a tešila sa, až ho lepšie spozná.

Helena sa postavila ku katedre a očakávala, teraz už dosť pokojne, svojich žiakov. Prichádzali prvé deti. Zarazene, s určitým prekvapením, zdravili neznámu pani učiteľku. Podaktoré deti i mrzelo, že je v triede učiteľka a nemôžu ešte pred zvonením na vyučovanie hrať svoje obľúbené hry.

Zazvonilo druhýkrát. Deti sediace vo svojich laviciach s hrmotom povstali pred pani učiteľkou.

„Posaďte sa deti, ale trochu tichšie, ako ste vstávali, “niesol sa triedou učiteľkin milý hlas. Videla na deťoch, že sa snažia sadnúť si čo najtichšie.

„Teraz mi dovoľte, milé deti, aby som sa vám predstavila. Volám sa Helena Holanská. Som vaša učiteľka. Pre chorobu som prišla medzi vás až dnes. Teraz som už zdravá a dúfam, že s vami vydržím a vy so mnou, až do konca školského roka.“

„Pravdaže,“ ozvalo sa kdesi v zadnej lavici. Helena to nechala bez povšimnutia a pokračovala: „Tiež dúfam, že budeme dobrí kamaráti a že si budeme dobre rozumieť. Budem sa snažiť naučiť vás toho čo najviac . Bola by som rada, keby vás učenie tešilo a chodili ste do školy radi.“ Hovorila ticho, plynule, tak ako jej napadali myšlienky. Bez prípravy.

Pozerala na deti s prívetivým pohľadom a deti sa na ňu pozerali s detskou zvedavosťou.

Učiteľka zasadla za katedru a otvorila triednu knihu. Vtom sa ozval v triede hvizd. V laviciach to zašumelo. Bol to protest proti tomu hvizdnutiu. Helena rýchlo, prekvapene zdvihla hlavu od triednej knihy. „Kto to bol? Kto to hvizdol?“ Hlas jej znel bez hnevu, no dôrazne. V laviciach nastalo hrobové ticho. „Veľmi by ma zaujímalo, prečo sa ten dotyčný alebo azda dotyčná neprizná. Má asi strach. Hvizdnúť si len tak pri vyučovaní, na to odvahu mal, ale priznať sa, ospravedlniť sa, na to je už zbabelý. Alebo azda nie?“ Učiteľkin pohľad kĺzal po detských tváričkách.

Jej tmavomodré zamatové oči sa pýtali či vinník bude mať odvahu sa čestne priznať. „Ja som zapískal.“

V poslednej lavici pri dverách vyskočil, div neprevrátil stoličku chlapec s plavými vlasmi. S očami modrými sťa obloha sa na učiteľku díval smelo, až drzo.

„Ako sa voláš?“ opýtala sa Helena pokojným hlasom, akoby sa nič nestalo.

„Tomáš Hanek ,“ odpovedalo chlapčisko a nedbalo sa opieralo o lavicu.

„Tomáš, to si taký zoslabnutý, že sa musíš opierať o lavicu?“ opýtala sa učiteľka naoko udivene. Deti sa rozosmiali. Zasmial sa aj Tomáš a prestal sa opierať.

„Poď k tabuli, dám ti hneď matematický príklad, aby som poznala, či si aj na učenie, alebo iba na zlostenie.“

Tomáš prišiel k tabuli. Vzal si kriedu a čakal. Helena listovala v matematike. Od učiteľky čo ju zastupovala vedela, čo preberajú. Tomášovi bolo čakanie dlhé a začal na spolužiakov robiť všelijaké grimasy. Deti sa hihúňali do dlaní. Učiteľka zdvihla hlavu od knihy smerom ku triede a potom ju nasmerovala k Tomášovi. Uvidela, ako sa škerí. Deti sa teraz rozosmiali ešte viac. Bolo im smiešne, ako sa učiteľka na nič netušiaceho Tomáša udivene pozerala. Tomáš Hanek si myslel, že sa smejú jeho grimasám a vyškieral sa ešte viac.

„Čo to robíš ?“ opýtala sa pani učiteľka pokojným hlasom. Tomáš sa strhol, div sa nepostavil do pozoru. Bol trochu červený od rozpakov, no inak bol v pohode. „Píš,“ vyzvala ho a triedu požiadala, aby sa upokojila. ,,Šesť krát päť plus dva sa rovná.“ Chlapec písal na tabuľu rýchlo a než sa niekto nazdal, bol napísaný správny výsledok. „Vidím, že si dobrý počtár. Môžeš si sadnúť, ale zanechaj tie hlúposti, alebo počkaj, rozdaj zošity a napíšeme si pár príkladov, aby som si urobila obrázok, ako kto ovláda matematiku.“

Po chvíľke boli deti ponorené do počítania. Helena ich pozorovala od katedry. Jej oči zablúdili k Martinovi Alanovi. Hlávku mal sklonenú tesne nad zošitom a bolo vidieť, že sa s príkladmi statočne pasuje. Vstala a začala sa prechádzať pomedzi lavice. Nad Martinkom zostala stáť a nahliadla mu do zošita. Mal toho napísané zatiaľ málo, no správne. V poslednej lavici voľačo buchlo. To Hanek bol už s prácou hotový a nevedel, čo so sebou. Helena k nemu pristúpila a vzala zošit do ruky.

Bolo to napísané neúhľadne, ale bezchybne. Položila zošit späť na lavicu a pohladila malého nezbedníka po plavých vlasoch. „Buď ticho,“ prihovorila sa mu šeptom. A Tomáš, ktorý nereagoval na žiadne strohé napomenutia, na žiadne poznámky do žiackej knižky, vydržal byť ticho až do konca hodiny.

Zazvonilo. „Deti, ticho!“ zvolala pani učiteľka, keď to v laviciach zašumelo. „Kto to nemá, nech si to dopíše. Ostatní môžu isť na chodbu, ale potichu.“

Martinko sa s príkladmi trápil, až ich zosmolil, ako posledný. Potom ho učiteľka vyzvala, aby zošity pozbieral. Po chvíľke bola trieda takmer prázdna, zostalo len niekoľko žiakov, ktorým sa na chodbu nechcelo. Martin pozbieral zošity, položil ich učiteľke na stôl a odišiel tiež na chodbu.

Helena si so záujmom prezerala zošity. Na niektorých sa na štítok s menom aj dva razy pozrela, keď ju niečo zaujalo. Martin Alan mal takmer samé jednotky. S úpravou, ako usúdila, už to bolo horšie. Mal veľa čmáraníc a na jednej stránke mal dieru, ako sa snažil voľačo vygumovať. Je šikovný, pomyslela si Helena, ale potreboval by viac precvičovať násobenie.. Akurát odkladala jeho zošit k ostatným a chcela si zobrať ďalší, keď vtom do triedy vrazilo dievčatko s očami až na vrchu hlavy a zvolalo: „Pani učiteľka, Tomáš Hanek bije Alana.“

Helena, ktorá doteraz pôsobila dojmom veľmi miernej povahy, vyskočila zo stoličky, ako by ju voľačo uštiplo. Keby žiačka povedala, že sa Hanek s Alanom bijú, brala aby to ináč. Dievča však vravelo, že Hanek bije Alana . Hlavou jej preleteli slová, s ktorými sa jej Martin zveril: „Neviem sa biť.“ Náhlivo vybehla z triedy na chodbu a rozbehla sa k húfu detí .

„Hanek, prestaň!“ vykríkla zlostne. Jej také prijemné, láskavé oči sršali hnevom. Hanek akurát krútil bezmocnému Martinovi ruku. Rýchlo ju pustil . „Iba sa hráme,“ vravel, no v modrých očiach sa mu zračilo previnenie.

„Buď ticho!“ okríkla ho učiteľka a vyčítavým pohľadom dodala: „Potom si to vydiskutujeme.“ Tom zmĺkol, ako keď utne. „Tretia A do triedy!“ zavelila Helena. Martinko mal sklonenú hlávku a opakom ruky si utieral slzy, ktoré Helena nevidela, no tušila ich. Až ju bodlo pri srdci, takú ľútosť k nemu pocítila. Zamyslene pozorovala, ako ide pomaly s hlavou sklonenou až na hruď do triedy.

Ďalšia vyučovacia hodina bola výtvarná výchova. Deti si mohli kresliť čo chceli a s čím chceli. Hodina prebiehala pokojne, ani Tomáš Hanek nevyrušoval, iba párkrát mu vrzla stolička, ako sa na nej vrtel.

Učiteľka ho však nenapomenula. Poznala, že má dočinenia s veľmi živým žiakom.

Cez prestávku poslala učiteľka deti na chodbu. Tomáša, ktorý práve vychádzal z dverí, zavolala späť. Žiak pomalou chôdzou prišiel k učiteľke. Tá sedela za stolom a medzi prstami sa pohrávala s perom. S otázkou v očiach sa dívala priamo do očí žiaka. Jeho oči boli smelé až drzé, akoby posmešné.

Akoby si mohol všetko dovoliť, napadlo učiteľke a začala s konštatovaním, ktoré s tým, že ublížil Martinovi, nijako nesúviselo. „Máš peknú postavu Tom, takú atletickú.“ Tomáš sa zatváril rozpačito. Pozrel sa neveriaco na pani učiteľku. Myslí to vážne?

„Chodíš niekam cvičiť?“ pokračovala učiteľka priateľským tónom.

„Hej, hrám futbal a posilňujem.“

„Chodíš niekam trénovať?“

„Nie.“

„Si silák, to je vidieť na prvý pohľad.“

„To je pravda.“ Tom sa hrdo vztýčil. „Som najsilnejší a najväčší z celej triedy aj z...“

„Ale tiež si najzbabelejší,“ skočila mu do chválenia sa učiteľka.

„Ako to? Prečo? Náhodou!“ Tomáš sa zatváril urazene.

Helena zabodla svoje oči do jeho. Nebol v nich hnev, no veľká výčitka. „To sa robí, aby silný bil slabšieho? Silný má slabších chrániť. Nemyslíš? Máš silu, ale je ti na nič. Iba tak na to, aby z teba mali slabší strach. Možno máš z toho radosť, keď sa ťa taký chalan ako je Martin bojí. Ty, ako jeho spolužiak určite vieš, že nemá vlastných rodičov. Kto vie, ako to u nich vyzerá a ty mu to, Tomáš, ešte strpčuješ, namiesto toho, aby si ho vzal pod svoju ochranu a trebárs sa ho statočne zastal, keby mu chcel niekto ublížiť. To naozaj nie je žiadne hrdinstvo ubližovať niekomu, o kom vieme, že sa nevie brániť. To je veľmi škaredé a zbabelé, Tom.“ Učiteľka nespúšťala z Tomáša oči. Ako by mu chcela preniknúť až na dno duše. Ten si rozpačito žmolil okraj svetra. Zdalo sa, že premýšľa.

„Tak čo, Tom, spriatelíš sa s Martinom Alanom?“

„Keď on je taká bábovka.“

„Tak ho nauč nebáť sa.“

„Nie, ja s ním kamarátiť nebudem. To sa mi prieči. Nebudem mu robiť zlé, ale kamarátiť sa s ním nebudem. To po mne nemôžete chcieť.“

„Bež na chodbu,“ riekla Helena a perom, s ktorým sa stále pohrávala, ukázala ku dverám.

IV

Martin už dosť dlho zvonil pri bytových dverách. Matka mu z neznámych príčin neotvárala. Vedel, že je doma. Dakedy ho nechávala stáť za dverami. Martin sa bezradne rozhliadol. Šiel si sadnúť na schody, keď sa u susedov otvorili dvere a z nich vykukla staršia susedka pani Šulanová. „Mama je doma. Zvoň silnejšie,“ povedala chlapcovi.

Martin prikývol a stisol zvonček. Pani Šulanová chvíľu počkala. Keď Božena Kadlecová neotvárala ani po treťom zvonení, vzala si svoje kľúče a dvere si zavrela. „Je doma,“ opakovala dôrazne a nahnevane.

Rázne zazvonila. Potom päsťou zlostne zabúchala na dvere. „Ženská, tak otvoríte tomu decku!“

Konečne sa za bytovými dvermi ozvali mamine kroky a jej podráždený hlas: „Veď už idem, čo horí?“ Otvorila. Tvár mala nahnevanú. Po Martinovi tak gúľala očami, že div jej nevypadli z jamôk. Chlapča vystrašene vstúpil dnu. „Nehanbíš sa, Božena, to si chcela toho chlapca zasa nechať na schodoch?“ osopila na ňu susedka ostro. Bola to statná žena, dôchodkového veku.

„Čo je vám doriti do toho!“ odsekla jej Božena a vtiahla Martina do chodby bytu a zlostne praskla dverami.

Martin si dával aktovku z chrbta a vyľakane pokukoval po macoche. Tá nad ním stála ako bohyňa pomsty s rozkročenými nohami v nemožne vyťahaných teplákoch, ruky v bok. „Ty si myslíš, ty imbecil jeden, že stojím za dverami a že keď si milosťpán zacinká, ja hneď otvorím?! Utekaj do izby za Ingridou a zabav ju. Vyzerá, že chce spať, tak pozor, nech ti nezaspí.“

Ani slovo o tom ako bolo v škole, aká známka. Dokonca sa ani nezaujímala či nie je hladný. A Martin hladný bol. Veď nemal ani desiatu a ráno zjedol ten kúsok chleba a pár kociek cukru. Preto namiesto do izby za Ingridou, odvážil sa ísť za matkou do kuchyne. Tá už sedela uprostred neporiadku na stoličke, nohy mala vyložené na druhej stoličke. Fajčila a listovala v časopise. Chlapča zostal nesmelo stáť na prahu dverí. „Maminka, som hladný. Mohol by som, prosím, voľačo zjesť?“ Hlas sa mu chvel od strachu: „V hrnci je polievka,“ odpovedala Božena a ani nezdvihla hlavu od časopisu.

Martin bol rád, že to tak hladko prebehlo. Polievka bola studená a plynový varič zapáliť nevedel. Tak ju zjedol studenú, rovno z hrnca. Trochu sa nasýtil, ale nie veľa. Na tanieroch zostali zvyšky párka s rozmazanou horčicou. Pozrel na matku. Bola zahĺbená do čítania časopisu, práve obracala stránku a tvárila sa nesmierne spokojne. Očividne ju články v ženskom časopise zaujali. Martin sa pustil do jedenia tých zvyškov. Po chvíli Božena s povzdychom odložila časopis a zapálila si cigaretu. „Umy riad!“ poručila chlapcovi a vypustila dym z úst.

„A Ingrida?“ opýtal sa Martin.

„Ty somár jeden, ty si ju nechal tak dlho samú?“ vyštekla Božena, až ním trhlo a ako tajfún sa rútila do detskej izby. Martin stál vystrašený a zarazený uprostred kuchynského neporiadku.

„Máš šťastie,“ povedala Božena, keď sa vrátila do kuchyne, „že nespí, ani nič neurobila, inak by som ťa zbila, čo by sa do teba zmestilo.“ I tak dala do Martinovho chudého chrbta viacero úderov päsťou. Hneď za matkou v pätách sa pribatolila malá, tučná Ingrida. „Ahoj, Ingrida, až upracem, tak sa budeme spolu hrať. Dobre?“ prihovoril sa sestričke. Ingrida k nemu naťahovala bucľaté rúčky a rozmaznane kňučala. Znamenalo to, že sa chce hrať teraz. Martin tomu rozumel. Vedel, že keď odmietne, začne jeho malá sestra kričať. „Dobre, tak sa ideme hrať hneď, len uložím riad do drezu a utriem stôl.“ Ingrida však ťahala brata za nohavice a robila krik.

„Bež sa s ňou trochu pohrať. Daj jej dajaké hračky a potom príď,“ nakázala mu matka.

Martin odviedol malú do izby. Zatvoril za sebou dvere a podal nevlastnej sestričke bábiku. Ingrida zlostne hodila bábiku o zem. „Nechceš bábiku?“ pýtal sa Martin trpezlivo. „Čo teda chceš?“ Malá len niečo nezrozumiteľné zamrmlala.

„Ty si dnes protivná,“ káral ju Martinko miernym tónom. Chcel ju vziať na ruky, ale Ingrida sa začala vzpierať. „Ingrida, čo chceš?“ Namiesto odpovede ho buchla po nohe. Oči mala opuchnuté, bola zlá, nervózna, podráždená; neklamné príznaky, že bola ospalá.

„Hajať, hajať,“ dožadovala sa.

„Nemôžeš Ingridka spinkať, vieš, že to mamka nedovolí,“ dohováral jej utrápene. Ešte chvíľu sa s ňou trápil. Hračiek veľa nebolo, tak sám robil opičky, aby malú rozveselil, ale efekt bol opačný; poriadne sestru podráždil. Nakoniec to vzdal. Malá zaspala opretá o skriňu. Martin zo strachu z mamy sa ju snažil prebudiť, no nepodarilo sa mu to. Položil Ingridu na koberec z váľandy, kde spával, strhol deku a spiacu sestru zakryl. Potom išiel do kuchyne umyť riad. Bál sa, že matka sa opýta na Ingridu, tá však s hlavou opretou o operadlo stoličky s otvorenými ústami pochrapkávala. Práve, keď umyl posledný hrniec v studenej vode, ktorú si doniesol z chodby zo spoločného vodovodu, zarachotili v zámku bytových dverí kľúče. Otec sa vracal domov z roboty. Martin s handrou v ruke šiel otca privítať. „Ahoj, ocko.“

„Ahoj, Martinko,“ odpovedal otec a strčil synkovi do ruky ešte teplý rožok. Božena sa zobudila a neochotne vstala zo stoličky. Chcela mu zohriať polievku na plynovom variči , ktorú bol Martin nútený zjesť studenú. Našla však len umytý hrniec, polievka nikde. „Kde je polievka pre oca? Azda si ju všetku nezožral?“ Zaútočila na chlapca. Ten zbledol.

„Ja nevedel...“

„Čo si nevedel? Ako si to predstavuješ zjesť ocovi obed? Ty pankhart jeden!“ Bolo jej úplne jedno, či manžel má polievku alebo nie, chcela Martina ponížiť.

„Mne to nevadí,“ zastal sa otec syna. „Je dosť chudý a malý, potrebuje jesť a ja polievku veľmi nemusím. Stačí mi druhé jedlo. Alebo nie je?“

„Je, čo by nebolo,“ odpovedala Božena neochotne. „Bola hrachová,“ neodpustila si poznámku.

„Hm, Vitana varí za vás. Čo?“

„No a čo?“

„No nič. Rád by som čosi druhé.“

„Martin,“ obrátila sa Božena na chlapca, ktorý stál pri stole a žmolil rožtek. „Dones otcovi z chladničky párky a nedrob mi tu s tým rožkom, lebo ťa niečím tresnem.“

Martin položil rožok na stôl a išiel do chodby, kde mali starú chladničku. Položil párky na kuchynský pult a vytratil sa do detskej izby. Malá Ingrida spala spánkom spravodlivých. Chlapča si vzalo školskú tašku a vybralo z nej učebnice, aby si napísalo domácu úlohu, ktorú im dnes nová učiteľka zadala. Cez sklenené dvere videl matku na chodbe. Strnul. Ak by zašla do izby a videla, že Ingrida spí...! A stalo sa, čo sa stáť nemalo. Božena vošla do izby. Keď uvidela spiace dieťa, jej aj tak nevľúdna tvár sa znetvorila zlosťou. Martinovi vrazila zaucho, až sa mu zaiskrilo pred očami a malú začala surovo budiť. Zúrivo s ňou triasla, akoby z tučného telíčka chcela vytrepať dušu, no prebudiť ju sa jej nepodarilo. Malá spala naozaj tvrdo. Nerozumná mama jej dala na bucľatú tvár facku a potom ju silno bila po zadku. Ingrida sa rozvrieskala a nedala sa utíšiť. Pribehol otec s mastnou pusou od párku. „Čo sa deje?“

„Čo je ti do toho,“ odsekla mu Božena. „Teraz sa staráš.“

„Reve, ako by ju na nože brali. Čo jej je? Buchla sa?“

„Tu máš,“ Božena strčila revúcu Ingridu Karolovi. „Nech si teda trochu pospí,“ riekla rezignovane a chvatne odišla z izby. Darmo však otec tíšil decko, darmo ju dával spinkať. Ingrida dostala šok a nedala sa utíšiť. Martinko všetko sledoval čučoriedkovými očami a na učenie nemal už ani pomyslenie.

V

Martinko mal taký zvyk, že sa vždy po zlom dni zababušil do paplóna a sníval o maminke. Myslel na ňu, v duchu sa s ňou rozprával a po bledých lícach mu tiekli slzy.

Martin si svoju maminku ešte pomerne dobre pamätal. Často mu spievala pesničky a rozprávala pred spaním rozprávky alebo mu hovorila o prvom ockovi, hoci mal už druhého. Malý chlapec si veľmi želal, aby to bolo tak, ako kedysi. Aby zase bývali s maminkou a ockom v domčeku so záhradou. Každý večer sníval o tom, že jeho maminka žije a že je všetko ako predtým. Dnes sa mu však do myšlienok vkrádala spomienka na pani učiteľku. Nevedel prečo, ale tie dve ženy stotožňoval. Azda preto, že boli obe také milé a prívetivé. Tie dve ženy mali niečo spoločné. Keď v tú noc zaspal, snívalo sa mu, ako stojí na rozsiahlej lúke a ako sa po lúke k nemu blíži maminka, no keď k nemu došla, poznal, že to nie je maminka, ale pani učiteľka. Prebudilo ho rinčanie starého budíka. Ako náhle sa prebral, ucítil pod sebou vlhko. Rýchlo odhodil paplón a pozrel na prestieradlo. Bol zúfalý, keď zistil, že sa v spánku počural. Spanikáril, nevedel čo robiť. Vedel iba jedno, macocha sa to nesmie dozvedieť. Stávalo sa mu to často, vždy kvôli tomu poriadne dostal. Tuho premýšľal, či má ísť prestieradlo preprať na chodbu, alebo to zastlať, a tak pred mamou skryť. Rozhodol sa pre prvé riešenie, mal zmysel pre čistotu. Akurát sťahoval plachtu, keď uvidel mamu cez sklenené dvere, ako ide na chodbu na záchod. Ustrašene, so zatajeným dychom čakal...A matka otvorila dvere a strčila strapatú hlavu do izby. „Čo robíš?“ opýtala sa rozospalo.

„Nič, steliem si,“ odpovedal rozochveným hlasom chlapec. Božena sa lepšie pozrela a uvidela napoly stiahnuté prestieradlo. Ihneď vedela, čo je vo veci. Zamračila sa a rozsvietila. „Čo si to zase urobil, ty pankhart jeden!“ skríkla a vrhla sa na Martina.

„Maminka, prosím, nebi ma,“ prosil Martin, celý bez seba od strachu. Rukami si kryl hlavu, aby sa ako-tak uchránil pred fackami. Nazlostená Božena z neho strhla mokré pyžamko a zbila ho na nahý zadok. Surovo, so všetkou silou. Mlátila ho a celá bez seba revala. „Taká hanba, taký veľký a počuravaš sa ako bábätko. Pozri sa, ty hlupák, čo si zase urobil.“ Mokré pyžamo mu pchala k nosu. Chlapec s plačom prosil, aby ho nebila. Božena však bola k jeho prosbám načisto hluchá. Bola rada, že ma dôvod Martina zbiť. Na krik sa zobudila Ingrida a začala plakať. Božena ju vzala na ruky a odišla s ňou do spálne.

Chlapec osamel. Celý ponížený sedel na okraji váľandy ako kôpka nešťastia. Psychicky sa cítil totálne zničený. Viac ako bitka ho boleli a pálili matkine škaredé nadávky a výsmech.

Ku škole prišiel znova tak skoro, ako iné dni. Dúfal a chcel, aby pani učiteľka, ktorej úsmev vedel pohladiť jeho rozorvanú dušičku, už sedela v triede. Stisol kľučku školských dverí a vstúpil do vestibulu budovy. Chcel rýchlo zísť dolu po schodoch do šatne, keď sa ozval prísny hlas. „Čo tu chceš, nespratník!?“ Ľaknutím až poskočil. Bože, ja mám dnes deň, blesklo mu hlavou a otočil sa za hlasom. Pred ním stála školníčka Votýpková; ruky v bok, zle naň hľadela. Keď však videla žiakove vyľakané oči ako oči vyplašenej srny, srdce jej zmäklo a opýtala sa celkom priateľsky: „Čo tu robíš? Ešte je priskoro ísť do šatne.“

„Ja... mne je vonku zima,“ koktal vystrašene.

„No tak poď so mnou,“ vyzvala ho školníčka a s úsmevom ho vzala za ruku. Zaviedla ho do svojho bytu, do kuchyne. Školník Votýpka akurát sedel za stolom a raňajkoval. „Máme hosťa,“ oznámila mu žena a strkala chlapca pred sebou.

„Dobrý deň,“ pozdravil Martin.

„Dobrý,“ odpovedal školník s plnou pusou.

„No poď, sadni si u nás,“ vyzvala ho Votýpková. Postavila pred neho plechový hrnček bielej kávy a do ruky mu strčila makovú buchtu. Chlapča sa veľmi čudovalo, vždy si myslel, že sú zlí. Vždy na deti kričali, aby sa netlačili a poriadne si utreli topánky, než vstúpia do školského vestibulu. Teraz sa ho však školník celkom priateľsky pýtal takmer otcovským podtónom, do ktorej triedy chodí a ako sa učí.

Náhle Martinom trhlo a v očiach sa objavili obavy. „Joj, ja som si nenapísal domácu úlohu. Úplne som na ňu zabudol.“

„Tak si ju napíš teraz.“ Navrhla Votýpková a odložila hrnček a omrvinky zmietla do dlane.

„Ty si mi pekný kvietok,“ smial sa veselo starý školník a Martin sa prudko začervenal. „Dúfam, že ju nemáš dlhú, o chvíľu zazvoní.“

Martin rýchlo vybral z aktovky učebnicu matematiky, zošit a pero.

„Z čoho máš úlohu?“ zaujímal sa školník Votýpka a posadil sa bližšie k chlapcovi.

„Tu, ten slovný príklad,“ ukázal Martin na cvičenie.

„Vieš to vypočítať?“

„Azda hej.“

Školník Votýpka Martinovi pomohol a už aj zazvonilo. „Bež sa do šatne prezuť, nech neprídeš na vyučovanie neskoro, keď si už prišiel tak zavčasu,“ riekla školníčka a pomohla mu dať aktovku na chrbát.

„Ďakujem za buchtu a kávu,“ poďakoval sa chlapec pri odchode na prahu, „a dovidenia!“

„Rado sa stalo,“ odpovedali obaja srdečne.

Martin sa ponáhľal dolu do šatne. Bola už plná detí. Medzi nimi i Tomáš Hanek. Martinko sa ponáhľal ešte väčšmi. Rýchlo do triedy, tam určite bude pani učiteľka a Tomáš ma nebude môcť zbiť, pomyslel si. Bleskovo sa prezul a než vybehol hore schodmi, ešte raz sa s obavou obzrel za spolužiakom. Ich oči sa stretli. Tom sa bez záujmu odvrátil a začal si sťahovať bundu cez hlavu. Martin bol jeho pohľadom zmätený. Viac-menej si oddýchol a vybehol po schodoch do tretej A triedy. Keď chytil kľučku dverí, cítil, ako mu bije srdce v hrudi.

Pani učiteľka však v triede zatiaľ nebola. Sklamaný Martin si sadol do svojej lavice. Zdenko Brusna k nemu prišiel a cez prázdne pero naň vyfúkol spŕšku papierových guľôčok priamo do tváre. V tej chvíli sa vo dverách zjavil Tom Hanek. V okamihu, keď videl Martina a Zdenka, vedel svoje. Ráznym, trochu nemotorným krokom išiel ku Zdenkovi a nie menej rázne ho od Martina odstrčil. „Pakuj sa preč od Alana.“

„No, hej, ale pozri sa čo mám. Páni, to ti je vec!“ Dal si pero opäť k ústam a znovu vystrelil na Martina sprchu guliek. Tomáš s rachotom odstrčil stoličku, ktorá mu stála v ceste. Teraz sa nachádzal tesne pri Brusnovi a precedil pomedzi zuby: „Pakuj sa preč od Martina! Opakujem to ešte raz. Pakuj sa!“

„Čo je? Čo robíš? Nezbijeme ho?“ nechápal Brusna, no vzápätí zmenil tón a zvolal:

„Dáme mu príučku, hej?“ sprisahanecky žmurkol na Hanka . Ten mu zlostne vytrhol prázdne pero z ruky. Oblúkom ho hodil ku dverám, do ktorých práve vošla pani učiteľka. Pero ju zasiahlo do pleca. Tomáš si zahryzol do spodnej pery.

„Všetci na miesto,“ zavelila Helena, „už bude zvoniť.“ Hneď, ako to dopovedala, ozvalo sa triedou zvučné zvonenie. Deti sa rýchlo s nemalým lomozom nahrnuli do svojich lavíc a postavili sa. Helena si to neuvedomila, no očami pátrala po Martinovi Alanovi. Stál v tretej lavici. Nenápadný, maličký. Učiteľka oslovila žiačku v prvej lavici, hneď pri jej stolíku. “Ako sa voláš?“

„Dáša Lipová,“ odpovedalo dievča.

„Dáša, zober si veci a vymeň si s Alanom lavicu. Veď ty si od neho vyššia.“

Prvá hodina bola slovenčina a učiteľka pri výklade nemohla spustiť oči z Martina . Chlapča sa jej videlo ešte bledšie, ako včera. Oči mal plaché a akosi tmavšie. Helena pozorovala aj Toma Hanka, chcela vedieť, či si vzal aspoň trochu k srdcu to, čo mu včera vravela.

Počas prestávky šli deti na chodbu. Martin zostal v lavici. Učiteľka mu kývla, aby prišiel k nej. Všimla si pritom Tomáša, ako sa už pri dverách pozrel zarazene na Martina.

Martin pristúpil s previnilým výrazom pred pani učiteľku. Myslel si, že ho vyhreší, že nedával na hodine pozor. Hlavu mal ešte plnú raňajšej bitky. Tiež mu vŕtalo v hlávke, že sa ho Tomáš tak nečakane zastal pred Zdenkom Brusnom. Stál bledý so sklonenou hlavou pred pani učiteľkou. „Martin, prečo máš hlavu sklonenú? Zdvihni ju,“ povedala mu ticho, skoro šeptom. Chlapec zdvihol hlavu a pozrel sa na učiteľku čučoriedkovými očami.

„Vyzeráš chorý, Martinko, nie je ti nič?“ opýtala sa ho starostlivo. Kedysi sa ho tiež takto ktosi starostlivo pýtal. Maminka. Malého, citlivého chlapca to dojalo a keď mu položila ruku na čelo, aby zistila, či nemá teplotu, želal si, aby tam ruka zostala. „Zle si spal?“ opýtala sa Helena, keď zistila, že teplotu nemá. „Rozprávaj, aký si mal včera deň, keď si prišiel domov zo školy.“ Martinko si spomenul, ako dlho zvonil pri bytových dverách, než mu macocha otvorila. Toto učiteľke povedať nechcel a už vôbec nemienil prezradiť, že ho zbila, lebo sa počural. Hanbou očervenal a opäť sklonil hlavu hlboko, až na prsia. Učiteľka mu zdvihla bradu. Pozerala mu do tváre a zbadala na líci modrinu. „Čo to máš? Kto ti to urobil? No ktorý darebák to bol?“ opýtala sa s horkosťou a pomyslela na Hanka. Martin silno zneistel. Veľké čučoriedkové oči mal vyplašené i prosebné zároveň; jasne v nich mal napísané, aby sa nepýtala. „Ty sa ma bojíš, Martinko?“ Martin postrehol v jej hlase smútok a rýchlo zavrtel hlavou, že nie, že sa jej nebojí.

„A povieš mi, kto ti ublížil?“

„Maminka,“ odpovedal Martin sotva počuteľne a znova sklopil hlavu až na hruď. Helena spozornela. „Maminka ťa bije?“ opýtala sa neveriacky. Martin ledva prikývol. Helene napadlo vyhrnúť mu košeľu. Nemýlila sa, chlapča malo na chudom telíčku modriny. Nie veľké, nie veľa, ale mal. „Prečo?“ opýtala sa a nevládala skryť zdesenie.

„Maminka ma zbila, pretože som si to zaslúžil,“ vysúkal zo seba a dúfal, že to učiteľke postačí.

„Čože? Čo si také hrozné urobil, že si si to, ako hovoríš, zaslúžil?“

„Zbila ma dnes ráno,“ prezradil chlapec a hneď to oľutoval. Nechcel sa učiteľke priznať, že sa počural, veľmi sa za to hanbil.

„A prečo?“

Martin mlčal, no tušil, že pani učiteľka čaká na odpoveď, preto sa sotva počuteľne a zahanbene priznal, že sa v noci počural. Nesmelo sa jej pozrel do očí, čakal v nich posmech, myslel si, že mu povie, že si bitku naozaj zaslúžil. Mladá učiteľka však zbledla ako stena. V jej očiach nebol výsmech, ale neuveriteľný súcit. Vyzerala, akoby sa práve dozvedela hroznu tragédiu. Pohladila chlapca po strapatých, vlnitých vlasoch a poslala ho na chodbu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Týraný.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.