Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Marjorie Hillisová

Žít sama a užít si to
Sofistikovaný průvodce samostatné ženy

Přeloženo z anglického originálu Live Alone and Like It, vydaného nakladatelstvím Virago Press, 2016. První vydání vyšlo v nakladatelství The Bobbs-Merrill Company, 1936.

Přeložila Jana Ejemová

Ilustrace Cipé Pinelesová
Sazba Vojtěch Kočí
Formát ePub Štěpán Böhm
Jazyková redakce Marie Hajdová
Odpovědná redaktorka Lenka Kubelová

Počet stran 160
První vydání, Praha 2018

Vydala GRADA Publishing, a.s.
pod značkou Cosmopolis
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 7052. publikaci

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Czech edition © GRADA Publishing, a.s., 2018
Copyright © Marjorie Hillis, 1936
Copyright © The Beneficaries of Marjorie Hillis, 1971

ISBN 978-80-271-2349-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-2348-3 (pdf)
ISBN 978-80-247-3186-5 (print)

KAPITOLA PRVNÍ

KDYŽ SE OCITNETE SAMA

TATO kniha není žádným manuálem propagujícím sólo život. Pět z deseti lidí, kteří žijí sólo, si nedokážou sami poradit, a nejméně tři z těch zbývajících jsou nehorázní sobci. Pravděpodobné ale je, že v některých obdobích svého života, třeba jen v přestávkách mezi manžely, se budete muset smířit s životem o samotě.

Můžete se pro něj i rozhodnout. Dělá to hodně lidí – každým rokem jich přibývá. Většinou si myslí, že činí úchvatný a moderní krok, a další měsíc už toho často litují.

Nebo možná patříte – ale samozřejmě, že tomu tak není – do klubu osamělých srdcí, která nemají nikoho, kdo by je miloval. Je to skupina, do které by nikdo, kdo má jen za mák fištrónu, neměl patřit déle než pár týdnů, přesto v ní spousta skvělých lidí uvázne se sklíčeností natrvalo.

Vtip je v tom, že na to, jak úspěšně žít sama, existuje metoda. Ostatně jako na všechno ostatní, v čem chcete být opravdu dobrá. Ať už se díváte na svou domácnost sólo ženy jako na prokletí, nebo na dobrodružství (a je vám dvacet šest či šedesát šest), potřebujete plán, máte-li z toho vytěžit to nejlepší.

To nejlepší může být opravdu krásné. Snad stejně krásné jako kterýkoliv jiný způsob života a nekonečně krásnější než život s příliš mnoha lidmi (což často znamená dva a více), nebo s jednou nesprávnou osobou. Sólo můžete žít zvesela, s grácií, okázale, sklesle, apaticky. Nebo z vás může být jen zasmušilá osamělá existence, která lituje sama sebe a která v nikom žádný cit probudit nedokáže.

Vaše možnosti v této věci nemusí nutně souviset s vaším příjmem. Pokud je nízký, pravděpodobně narazíte na více sólistů na své úrovni, než byste narazila s příjmem vyšším – a tyto osoby „navíc“ vám dokonale poslouží jako hosté k večeři na poslední chvíli, čtvrtí hráči bridže nebo doprovod do divadla.

Pokud žijete sama už dlouho, žijete podle svého zavedeného schématu a v našich moudrých slovech najdete nanejvýš sem tam pár podnětů. K užitku těch, které jsou v této hře pro jednoho hráče nováčky, začneme od začátku.

Začít musíte svým postojem – přístupem, dalo by se říct. Úplným základem úspěšného sólo života je odhodlání v něm uspět. Ať už patříte ke konzervativcům, kteří to nazývají silnou vůlí, nebo jste moderní a říkáte tomu kuráž, nutně to potřebujete. Musíte se rozhodnout, jaký život chcete vést, a pak to začít naplňovat. Možná si pomyslíte, že to musíte udělat tak jako tak, ale rodiny a manželé do této potřeby značně zasahují. Když žijete sama, takřka nikdo vám už nic neurčuje.

Zařídit si svůj vlastní život může znít chmurně – zejména pokud jste staromódní a stále o sobě uvažujete jako o příslušnici slabšího pohlaví. Tak tomu ale není. Můžete si to i užít. Můžete si – v rámci omezení, s nimiž se potýkají všichni, ať už žijí sami, nebo v tlupách – žít pěkně po svém. Aby bylo jasno, nikdo vás nebude obskakovat, až budete unavená, také ale nebudete mít nikoho, kdo očekává, že vy budete obskakovat jeho, i když budete unavená. Nikdo neponese zodpovědnost za vaše účty – také se ale nikomu za svoje účty nebudete muset zodpovídat. Budete moci jíst co, kdy a kde se vám zachce, i večeři na pohovce v obývacím pokoji – což je jedna z vrcholných podob požitku, kterou mužský mozek stále ještě nedokáže docenit.

Můžete si vlastně nestydatě užívat, a to tak radostným způsobem, že to dokáže jen pár moudrých žen, které žijí samy. Hrát si na Sparťanku pozbývá významu, když váš výkon nikdo nesleduje. I nesobeckost potřebuje mít nějaký protiklad – ostatně jako většina věcí v životě, které stojí za to. Když žijete sama, můžete si dělat – v rámci svých vlastních zdí –, co se vám zamane. Trik je v tom, že si zařídíte život tak, jak vám to opravdu vyhovuje.

Na začátku to možná bude vypadat složitě – obzvlášť když za tou změnou nestálo vaše vlastní rozhodnutí. Značný počet lidí do toho vkročí v důsledku úmrtí, rozvodu, či jiného přeuspořádání vztahů, které se blíží katastrofě. Zcela určitě se budou tak trochu litovat, očekávat soucitnou pozornost a budou se tou nespravedlností užírat. To je lidské. Každá sama sebe občas lituje (muže můžeme vynechat). Ale ta, která se lituje déle než měsíc, je bačkora a kromě toho bude pravděpodobně všem na obtíž.

Samozřejmě, že to tak být nemusí – pokud se vyrovnáte s několika fakty. Prvním z nich je – řekněme to na rovinu – problém, který představuje žena „navíc“. To platí i o ženách tak přitažlivých jako Peggy Joyceová[1] (jejíž období, kdy je ženou navíc, jsou krátká, zato se často opakují). Ženy navíc představují výdaje navíc, hosty na večeři navíc, hráče bridže navíc a dost často i soucit navíc.

Možná to pro vás bude šok. Třeba jste si vždycky myslela, že jste největší kráskou v okolí. Nebo víte, že nejste, ale myslela jste si, že máte několik věrných přátel a příbuzných. A snad i máte – ale dokonce i oni budou někdy přemýšlet nad tím, jak s vámi naložit.

Vtip je v tom, zařídit se po svém – a udělat to ze všeho nejdřív. Ale aby se vám to podařilo, budete potřebovat alespoň dvě věci: mentální obraz sebe sama coby veselé a nezávislé osobnosti a dost kuráže na to, abyste o tomto obraze přesvědčila druhé.

Známe například jednu obchodnici, o níž by před čtyřiceti lety řekli, že zůstala na ocet, a která o prázdninách, víkendech a po večerech, když pomineme její dvacetiletou práci v kanceláři, dokázala zastřílet si ve Skotsku, koupat se v Juan-les-Pins, přejít Andy, zajít na dostihy v Saratoze, zhlédnout většinu těch nejlepších her v New Yorku a přitom si udržet postavu. „Jsem od přírody líná,“ říká, „ale trochu se pohybovat musím, protože ze mě nebude stará panna. Nepřipustím, aby na mě pohlíželi mí ženatí bratři, provdané sestry, neteře a synovci, jako jsem pohlížela já na svou neprovdanou tetu. Když jsem byla mladá, nemohli jsme jet jen tak na projížďku, aniž bychom nepřemýšleli nad tím, zda se nemáme zastavit pro tetu Mary – vycházela ven zřídkakdy. Zkrátka, mým cílem je chodit ven stejně často jako kterýkoliv jiný člen rodiny, pokud ne ještě častěji. Ba co víc, mým cílem je vydat se ještě o něco dál.“

Nám není známo, jak daleko se vydává, nikdy jsme však neslyšeli mluvit o ní jako o staré panně.

Možná je v takovémto postoji jakýsi prvek vzdoru. Ale když začnete žít samy, dovedností, která se vám může náramně hodit, je právě vzdor. Nastanou chvíle, kdy ho budete potřebovat, zejména pokud jste v minulosti byla něčí hýčkanou holubičkou. Brzy ale přijdete na to, že nezávislost je sama o sobě větší odměnou než ctnost. Dodá vám skvělý pocit. To, že stojíte na vlastních nohou a umíte si poradit (když je to nutné) i bez přátel, příbuzných a nápadníků, neřku-li nepřátel, dokáže způsobit, že na ně na všechny budete překvapivě nahlížet s jistou blahosklonností.

Všechno tohle je pravda, a my se musíme vrátit k potřebě plánu a k návodu, jak plán uskutečnit – ten vám snad předáme na následujících stránkách.

PŘÍKLADY

PŘÍKLAD I: Slečna S. – Slečna S. je nyní ordinérní padesátnicí závislou na svém platu učitelky v jedné newyorské škole, přestože před třiceti lety byla hýčkanou dceruškou význačného bankéře v malém městě ve státě Maine. Když papá zemřel a místo peněz zanechal jen skandál, celý Penobscot Bay jen kroutil hlavou, nicméně slečna S. si jen o něco více utáhla drdůlek na hlavě, nasadila na něj námořnický klobouk a odešla do New Yorku, kde si našla zaměstnání předtím, než ji začnou sousedé litovat: „Chudinka drahá Susan.“

Zaměstnání nezměnila, sama sebe za staropanenskou učitelku ovšem nepovažuje. Za tu byste ji nepovažovala ani vy, kdybyste ji potkala. Byla průkopnicí všeho, co se týká rovnosti pohlaví, od nošení kalhot po účast na demonstracích sufražetek, a řádně si to užívala. Užívá si to stále, jelikož i dnes se toho najde dost, co by si podle osob typu slečny S. zasloužilo trochu reformovat.

Před lety si našla byt s vysokými stropy, se třemi pokoji spojenými dlouhou úzkou chodbou, v nevyhledávané a špatně dostupné čtvrti s nízkými nájmy. Tam se usadila i se svým mahagonovým nábytkem a stále tam bydlí, nenaříká nad svou osamělostí, nýbrž sama sobě gratuluje ke své nezávislosti.

Ve skutečnosti není vůbec osamělá. Nejenže má kuráž a srší ostrovtipem a inteligencí, má i mnoho přítelkyň, které kouří a v zimě u krbu společně diskutují o problémech světa a v létě jí dělají společnost na výletech v ojetém fordu. Nepřicházejí ovšem v neděli nebo ve čtvrtek večer, kdy se slečna S. věnuje krátkozrakému profesorovi, jehož manželka pobývá v sanatoriu a jehož učebnice matematiky jsou dobře známé ve školských kruzích (jinde nikoliv) a jenž má za to, že slečna S. je krásná.

Přestože se živí jednou z finančně nejvíce nedoceněných prací na světě, stihla se podívat třikrát do Evropy a jednou do Mexika a před třemi lety platila výdaje na léčbu svého žáka trpícího tuberkulózou. Své kamarádky v Maine, jejichž život je omezen na manžely a cesty do Portlandu, upřímně lituje.

Příklad II: Slečna H. – Slečna H. z Wilmingtonu je bohatá jako pašerák a chytrá jako horákyně a to je vše, co se o ní dá říct. Od otce dostala peníze a matka ji předala nejlepším krejčovským domům, nikdo se ale nikdy nezabýval její odvahou a povahou.

Slečna H., teď už sirotek, apatická a elegantní, žije obklopená usedlou, okázalou nádherou a čeká, až se něco stane. To, na co čeká, je manžel, ale to, co se nanejvýš děje, je oslava pořádaná nějakým natvrdlým příživníkem.

Kéž by slečna S. a paní C. měly alespoň něco z jejích peněz! Slečna S. by bojovala za nějakou důležitou věc a paní C. by dokázala, aby se z ní celá Cook County posadila na zadek a zírala s otevřenými ústy, a jedno i druhé by bylo rozhodně přínosnější než apatické čekání slečny H.

Příklad III: Paní C. – Paní C. vyrostla v malém městečku ve státě Illinois a deset let svého života pod čepcem prožila v Chicagu, přičemž do sebe jako houba nasávala sofistikovanost. Když její manžel zemřel, zvažovala výhody vdovství v jednom či druhém místě a zjistila, že si může vybrat mezi volány ve svém rodném městě, anebo základními životními potřebami v Chicagu. Jelikož znala sama sebe lépe, než ji zná většina z nás, sbalila si fidlátka a vrátila se, štíhlá a uhlazená ve vdovských šatech, do svého rodného domu.

Někteří si myslí, že paní C. ne vždy rozlišuje mezi dvěma věcmi: být dámou a na dámu si hrát. (Přály bychom si, aby nám ten rozdíl objasnili.) Cokoliv paní C. dělá, dělá s nadšením. Její bílý dům, skoro stejný, jaký jednou viděla třeba v kině, má citronově žluté rolety zvenčí a výrazně červenou podlahu uvnitř. (Malíř se nechal slyšet, že paní C. je trochu šílená.) Na svých večírcích nikdy nepodává zmrzlinu a je jediná v okolí Rockfordu, kdo přijímá své hosty v elegantním domácím oděvu.

U většiny lidí v okolí vzbuzuje spíše zvědavost než rozhořčení. Podle nich se paní C. nad ně nepovyšuje, ale pouze si užívá života. Když přijdou hosté, musejí obdivovat pohled z vyhlídky na kopci nad městem, Bordenovu mlékárnu a paní C. Její bavlněné kartounové večerní šaty, stříbrné stuhy do vlasů, viktoriánské kudrliny, bílé koberce, postel bez nožiček a neobvyklé menu obstará více konverzace než lecjaký deník. Stala se z ní persóna a jednou se z ní stane i legenda. A vzhledem k tomu, že paní C. miluje popularitu, zbožňuje slávu a ví, že by se jí v Chicagu nedostávalo ani jednoho, zdravíme ji jako dámu, která věděla, co chce, a šla si za tím.

1 Peggy Hopkins Joyceová (1893–1957), americká herečka, modelka a tanečnice známá svými avantýrami, šesti manželstvími s bohatými muži, bouřlivými rozvody, skandály a sbírkou kožešin a diamantů.

KAPITOLA DRUHÁ

KDO SI MYSLÍTE, ŽE JSTE?

MOŽNÁ jste si už všimla, že vaše známá, která si o sobě myslí, že je šlechtična, sice může být dobrým terčem posměchu, ale zpravidla se k ní opravdu chovají jako ke šlechtičně – alespoň do té míry, do jaké její kamarádky vědí, jak je třeba se ke šlechtičně chovat. Také je pravdou, že žena, která očekává orchideje, je dostane, zatímco vy nebo já budeme obšťastněny jedním jediným květem gardénie.

Když si toto uvědomíte, můžete si domyslet, co se z vás stane s mentálním obrazem typu „Chudinka já, úplně sama ve velkém, zlém světě“. Nejenže budete doopravdy sama, budete také vynikajícím příkladem k smrti nudné osoby.

Jestliže na sebe nahlížíte jako na vdovu či starou pannu, pak byste se toho zlozvyku měla zbavit tak rychle, jak je to jen možné. Oba dva výrazy však začínají mizet – nebo alespoň se vztahovat k jinému období, stejně jako pompadurka nebo turnýra. Žena je nyní ženou, stejně jako muž je mužem, a očekává se od ní, že bude stát na vlastních nohou, stejně jako muž (předpokládejme) stojí na svých.

Moc vám neprospěje, když budete sebe samu považovat za Inu Claireovou[2], a pak se budete chovat jako Zenobia Fromeová[3] nebo nějaká jiná ubrečená literární postava. Dost vám pomůže, když se přenesete přes představu (pokud takovou máte), že zrovna vaše situace je horší než situace jiných. Tento pocit zažívali všichni na světě a v každé době, snad vyjma těch, kteří ho zažijí až příští rok.

Další dobré pravidlo pro ty, které žijí samy, je necítit se ublíženě, když vás Mary Jonesová nepozve na večeři, nebo když se bratranci Joeovi nepodaří za vámi zaskočit. Pravděpodobně jim to nevyšlo. Možná že Mary Jonesová vám opravdu dluží víc pozvání na večeři než svým ostatním hostům. A bratranec Joe se má bezpochyby zajímat o to, jak se vám daří. Jejich záměrem ale není zranit vaše city. Nikdo dnes nemá na nic čas, nebo si to alespoň myslí. A pravdou je, že už samotný fakt, že se z vás stala žena žijící sama, z vás činí něco jako závazek pro ostatní – a to vám na žádoucnosti rozhodně nepřidá.

Toto vás může zaskočit, pokud patříte k těm, které se nastěhovaly do bytu pro jednoho s romantickou představou sebe sama jako statečné ženušky na vlastních nohou – a očekávaly, že všichni ostatní vás uvidí v tomtéž světle. Ve skutečnosti by pro vaše přátele (o rodině raději pomlčme) bylo o dost jednodušší, pokud byste si pořídila manžela, místo abyste prahla po tom žít svůj vlastní život.

Jejich postoj pro vás bude další překážkou. A pravidlo pro její překonání zní: ať vás nikdy, nikdy, nikdy ani nenapadne, že by pro vás měl někdo něco dělat. Jakmile pro vás bude někdo něco muset, stane se z vás nechtěné břímě. Buďte překvapená a potěšená, chcete-li, když dostanete dárky, pozvánky a další pozornosti. Ještě lépe, přijímejte je nenuceně. Nikomu ale nedávejte najevo, že by vám chyběly. Vaši přátelé rozhodně mají v úmyslu přijít k vám a věnovat vám pozornost – a většinou tak činí, ale jen do doby, než se třikrát čtyřikrát propláčete do spánku, přesvědčená, že vaše švagrová pošlapala lásku vašeho bratra, nebo rozhodnutá, že ke své nejlepší přítelkyni už nebudete chovat stejné city jako předtím.

Tyto nepříjemnosti se dají omezit, jestliže s nimi předem počítáte. Překvapivě pomáhá vědomí, že většina populárních osobností měla stejné zkušenosti a že královna ze Sáby by se na vašem místě cítila uraženě. Můžete předejít tomu, že se u vás objeví komplex z toho, že jste opomíjená – to by bylo fatální stanovisko, a přitom se mu dá zcela vyhnout.

Řešením je samozřejmě nejprve dosáhnout svého. Požádejte bratrance Joea, aby se u vás zastavil na čaj, předtím než nabudete úplné jistoty, že vás zanedbává. Řekněte mladému muži, jehož jste potkala na večeři a který vám řekl, že se ozve, aby se u vás zastavil na koktejl, dřív než budete s jistotou vědět, zda na vás zapomněl, či nezapomněl. Nebo ještě lépe, svůj čas vyplňte něčím natolik zábavným, že na bratrance Joea a na opozdilce s telefonem si ani nevzpomenete. Pamatujte, že pro sebevědomí není nic horšího než čekání na zvonek či telefon, který nezvoní.

Ve skutečnosti budete pravděpodobně muset zvonek i telefon vypnout, pokud budete považována za veselou, zajímavou a moderní osobu. To zvládne každá, pokud k tomu najde dost odhodlání. Nemůžete sedět doma a čekat, že vám přednosti spadnou jako dar z nebes, můžete je ale nabýt tím, že se alespoň trochu vážně zaměříte na přátele, koníčky, večírky, knihy a téměř cokoliv, co ve vás probouzí zájem. Díky každému z uvedených – nebo přesněji: díky deseti, dvanácti jiným – budete rovněž zajímavá. Měla byste ale vyznávat různorodost. Vaše záliby a koníčky jsou v pořádku (ještě si o nich dost povíme později), ty ale nestačí. Každá žena by měla mít alespoň nějaké povědomí prakticky o všem. Těch pár věcí, které máte šanci poznat do hloubky (jste-li ambiciózní), vás zabaví, rozšíří vám obzory a díky nim budete i dobrou mluvčí; neudělají z vás však lepší společnici, to si totiž žádá umění naslouchat. Abyste mohla naslouchat dobře, musíte mít alespoň vágní potuchu, o čem váš společník hovoří (pokud ovšem nejste opravdu chytrá). Když musí konverzaci přizpůsobovat tak, abyste jí rozuměla, jednak to nudí, jednak to rozčiluje.

Stejná nutnost alespoň povšechného povědomí se objevuje, když jdete do divadla, na koncerty, do opery, na přednášky, do kostela, na výstavy, ale i na cestách a téměř při čemkoliv jiném – vyjma filmů, které zvládnou i méně vzdělaní (proto jsou filmy takové). Ba co víc, s vaší sebedůvěrou to udělá zázraky. Všechny se nakonec cítíme jako chytré horákyně, když víme, co se kde šustne – což je pocit, který i ty nejlepší z nás musí ihned sdílet se svými kamarádkami. (Co si o tom myslí kamarádky, rozebereme v následující kapitole.)

Ještě jedna, poslední poznámka o tomto mentálním obraze sebe sama: moc daleko se nedostanete, pokud se tomu obrazu alespoň zdánlivě nepodobáte. Musela byste být geniální, abyste udělala dojem v sešlapaných podpatcích a v neslušivém klobouku. Potřebujete hezké oblečení a dobrou péči – pokud samozřejmě o sobě nesmýšlíte jako o ubožátku; v takovém případě je nám jedno, jak daleko se s tím dostanete. Přimlouváme se za menší rozmazlování se – v závislosti na tom, kolik toho dokážete vymáčknout ze svého programu a rozpočtu. A často si všímáme, že ty, které vypadají nejlépe, rozhodně nepatří mezi dámy s volným programem a neomezeným rozpočtem.

Tématem oblékání se zabývat nebudeme. Není důvodu, proč by žena, která žije sama, měla vypadat nějak odlišně než žena, která sama nežije. Je tisíc důvodů, proč by neměla. Měla byste ale mít několik elegantních kostýmků pro běžné nošení – překvapivě mohou stát stejně jako ty neelegantní a prakticky každou sebedůvěru nezničí nic tak spolehlivě jako zcela nevhodný oděv. Pořiďte si nějaké šmrncovní večerní šaty a především alespoň jeden svůdný domácí úbor, který budete nosit, když jste sama (nebo když nejste a chce se vám).

Na kosmetiku se vrhněte se vší vážností. Žádné staré krémy, jen ty správné. Také správný účes, správný lak na nehty a všechny další zkrášlovací triky, díky nimž se budete cítit elegantně. To je ten druh hýčkání, který se vyplatí.

Existují i další skvělé druhy hýčkání: sklenička sherry a vynikající večeře, s elegancí podávaná večer, kdy jste unavená a úplně sama; solná koupel ve vaně následovaná toaletní vodou; nová pikantní kniha, když trávíte svůj večer v posteli; krátké bavlněné šatky, lichotící vaší postavě, které máte na sobě o volném ránu, jelikož jste se rozhodla, že budete za příkladnou domácí paničku. Ta představa, že „na tom nezáleží, protože vás nikdo nevidí“, spolu s fádními pokrmy a oblečením bez ducha, které s tím jdou ruku v ruce, nadělaly už mnohem více škod než jarní záplavy.

PŘÍKLADY

Příklad IV: Paní R. – Před dvaceti lety byla paní R. mladá a spíše nemotorná dívčina, která žila v jižanském městě a potají hltala módní časopisy. Poté, co její rodina odešla podřimovat na zasloužený odpočinek, ji bylo možné vidět se stránkou magazínu v jedné ruce, zatímco druhou rukou svírala přehoz pohovky, který měla omotaný kolem sebe podle fotografie na stránce magazínu. Postupem času se rozhodla, že nebude pouze elegantní. Rozhodla se, jaký přesně typ elegantní ženy ze sebe udělá.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Žít sama a užít si to.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.