Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

TELO AKO TREST

Miroslava Manáková

Román inšpirovaný skutočným príbehom

Autor: © Miroslava Manáková

Obálka: © Adriána Švárna

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o.

Rok vydania: 2017

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-8197-001-6

ISBN MOBI: 978-80-8197-002-3

Túto knihu venujem Andrei Gekologyovej

I keď príbeh čerpá zo skutočných udalostí, niektoré miesta, kde sa dej odohráva, ako aj mená postáv sú zmenené s úmyslom ochrániť ich súkromie.

„Moje cítenie nik nerešpektuje,

hľa, môj ženský život tu je.

Nemôžem byť ďalej uväznená v mužskom tele,

chcem žiť ako žena na tomto svete.“

Andrea Gekology

1. kapitola

Frustrovane som sa na seba mračil do zrkadla. Tá prekliata žiletka bola príliš ostrá a znovu sa mi podarilo porezať.

„Dočerta aj s tým!“ zaklial som, prikladajúc uterák na tvár, aby som zastavil nepríjemne krvácanie. Holil som sa takmer denne, lebo som z duše neznášal čo i len jemné strnisko.

Krvácanie našťastie prestalo. Biely uterák posiaty drobnými červenými škvrnami som hodil do práčky a venoval som patričnú starostlivosť dlhým vlasom, ktoré mi siahali až do polovice chrbta.

Nefarbené, zdravé a lesklé. Vlasy boli jediné, čo ma uspokojovalo. Závidela mi ich nejedna žena. Ich prirodzenú blond farbu zvýrazňovali modré oči, ktoré som si neraz tajne nalíčil. Zamknutý v izbe, kde ma nikto nevidel, som sa menil na ženu. No vyjsť takto na ulicu? V žiadnom prípade. Pojašené susedy v našej dedine by to nestrávili. Už beztak mnou opovrhovali. Preto som musel svoje sny ukrývať medzi štyrmi stenami. Na niečo som sa však predsa len odvážil. Sprvu nevinné laškovanie s módou a kontroverznými kúskami oblečenia spôsobilo, že si ma ľudia v dedine všimli a dali mi jasne pocítiť nevraživosť. A to som nosil len obtiahnuté džínsy a priliehavé tričká. Miloval som však ružovú farbu a pokúšal som sa byť aspoň trochu ženský. Páčilo sa mi byť oblečený inak, no moja inakosť nezostala bez povšimnutia. Chlapi z dediny si robili zo mňa posmech, že chodím ako baba, ale ženám som sa i tak páčil.

Vraj som fešák, čo tam po tom, ako sa obliekam. Mnohé po mne vyštartovali. Prešiel som si niekoľkými vzťahmi s dievčatami, ale zakaždým išlo len o sex. Niečo také ako láska k ženskému pokoleniu bolo pre mňa neznámym pojmom. Veľmi skoro som zistil, že ma priťahujú muži, a to ma vyvádzalo z miery. Nebol som však homosexuál, ako si to mnohí o mne mysleli. Nešlo o moju sexuálnu orientáciu, ale o to, kým som vo svojom vnútri. Až neskôr som pochopil, že v tele, ktoré mám, nikdy nebudem šťastný. To, čo iným pripadalo nenormálne, bolo pre mňa prirodzenou súčasťou života.

Nezaujímal ma futbal ani iné podobné mužské zábavky. Nemal som kamarátov, len kamarátky. A moje pokusy byť pravým mužom neraz zlyhali. Hovoriť o pocitoch som však vôbec nemohol. Veď čo by na to povedali ľudia? Zavrhli by ma, o tom niet pochýb. Spomínam si na deň, keď som išiel na nákupy do Bratislavy a zastavil som sa v luxusnom butiku s čipkovanou bielizňou. Priťahoval ma pohľad na krásne súpravy podprseniek a úžasne tvarujúcich nohavičiek. Lákalo ma všetko oblečenie, ktoré muži nenosili. Sukne, blúzky, lodičky. Bol to raj pre moje oči.

Zopár kúskov v ten deň putovalo do košíka. S úsmevom som pred predavačkou poznamenal, že moja priateľka bude mať radosť. Milo sa na mňa usmiala. Po návrate som zistil, že som doma sám. Bol by hriech nevyužiť to. Celý vzrušený som sa vyzliekol donaha a navliekol na seba červené čipkované nohavičky a podprsenku veľkosti XL. Srdce mi pritom tĺklo ako o život. Môj sen sa stal skutočnosťou a ja som stál v plnej paráde pred zrkadlom. Môj penis však z nohavičiek vytŕčal, čo ma znepokojovalo. Prečo mi tak veľmi ten môj nástroj prekážal? Pohľadom som kĺzal po postave a znovu sa pristihol pri myšlienke, aké by to bolo mať veľké prsia.

Presne ako žena. Mäkké, na dotyk poddajné, vzrušujúco tvarované. Odcupkal som do kúpeľne a uprel zrak na červený rúž, ktorý trónil na poličke pod zrkadlom. Používala ho moja matka a už ako decko som si ho nanášal na pery. Robil som to často a mama mi za to vždy uštedrila niekoľko faciek. Nevedela pochopiť, že sa mi všetky líčidlá a čačky páčia. S otcom to bolo ešte horšie. Ten ma mlátil ako žito, chcel to zo mňa vytrieskať. No nič nepomáhalo. Napokon som skončil u psychiatra. Keďže som mal len desať, doktor to vzal na ľahkú váhu a trepol niečo v zmysle, že z toho vyrastiem. Lenže v ten deň, keď som stál pred zrkadlom v podprsenke a znovu si natieral na pery rúž, som mal už dvadsať a nič sa nezmenilo.

Robil som to ako samozrejmosť, ako vec, ktorú nie je potrebné nejako analyzovať. V tom veku som si už dával pozor na to, aby ma nepristihla matka. Díval som sa na seba, obdivoval svoju krásu, dlhé vlasy a vtom mi to došlo.

Som normálny? Prvýkrát v živote ma trápili myšlienky, prečo to robím. Radosť z čipky vyhasla pri pomyslení, že fyzicky nie som žena, ale muž. Nedokázal som tie pocity zmeniť. Podväzky, sukne, silonky či šaty... všetko som mal ukryté doma v skrini, ktorú som starostlivo zamykal, aby sa k tomu nebodaj nedostala matka alebo otec. A neskončilo sa to ani v mojich dvadsiatich ôsmich rokoch. Našiel som sa aj v práci. Nie náhodou som sa vyučil za kaderníka. V dedine som vlastnil malé kaderníctvo, kam chodili aj dievčatá z vedľajších dedín. Miloval som rozhovory o móde a líčení a nijako som sa tým netajil.

Ženy boli zo mňa ohúrené o to viac, lebo ich muži nechceli o najnovších módnych výstrelkoch ani počuť. Nechápali, ako môže byť taký samec, ako som ja, sám. Nič som im nevysvetľoval, len sa vyhovoril, že ešte neprišla tá pravá. Otec a matka neboli nadšení mojím povolaním, no zvykli si. Chceli mať zo mňa profesora alebo lekára, lenže mali smolu. Po niekoľkých neúspešných pokusoch som štúdium medicíny jednoducho zabalil a vrátil sa k tomu, čo milujem. Skrátka som mal rád všetko ženské a práca kaderníka ma napĺňala. Je to tak dodnes. Matka mi dýchala na krk zakaždým, keď sme sa bavili o dievčatách.

„Kristián, je najvyšší čas nájsť si priateľku. Tvoji rovesníci sú už všetci dávno ženatí. A čo ty?“ Pílila mi s tým uši a ja som hľadal argumenty, ako sa vyhnúť odpovediam. O nič lepšie to nebolo ani s otcom. Nikdy sa o mňa nezaujímal a prekážalo mu na mne úplne všetko. Hlavne môj spôsob správania a záľuby, ktoré boli podľa neho zvláštne. Neraz ma posielal na psychiatriu. Okrem toho, že ma v detstve mlátil hlava-nehlava, nemal pre mňa nikdy porozumenie. Nátlaku v rodine som sa nedokázal brániť. Vedel som, že nastal môj čas a musím si nájsť ženu, aby som zbavil rodičov pochybností o tom, že mi šibe. Keby len tušili, ako veľmi ma trápi, kým som, keby len vedeli, ako sa nenávidím, keď na seba hľadím v zrkadle. Túžil som byť ženou. Skutočnou. Nefalšovanou. Lenže celý svet mi v tom bránil.

***

Pred malým domčekom zastalo auto, z ktorého vystúpila pôvabná blondínka. So záujmom sa okolo seba rozhliadla. Obtiahnuté šaty končiace sa na úrovni kolien zvýrazňovali jej útlu postavu a štíhly driek. Nonšalantne si zasunula prameň vlasov za ucho a usmiala sa. Pohľad na okolitú prírodu ju tešil, presne takto si predstavovala život na dedine. Vykročila rezkým krokom, ťahajúc za sebou kufor, pričom si obzerala okolie ulice, ktorú lemovali po pravej i ľavej strane domy. Nebohá teta jej odkázala v testamente tento domček. Ešte stále nemohla uveriť, že sem prišla bývať. Tá nádhera, pokoj, vôňa lesa, zvuky lúčnych koníkov a vtákov. Konečne ďaleko od rušnej Bratislavy. S veľkým očakávaním vstúpila dnu.

Dychtivo si prezerala všetky izby, dokonale zariadené exkluzívnym nábytkom a všetkým vybavením. Páčilo sa jej tu. Nadšene klesla do prúteného kresla, ktoré sa automaticky rozhojdalo. S úsmevom na tvári si vychutnávala nový pocit domova, taký jedinečný, naplňujúci jej vnútro šťastím. Teta ju mala veľmi rada, ale ona netušila, že až tak, aby jej dopriala život v slobode, po akej vždy túžila. Domček splnil všetky očakávania. Konečne si bude užívať a nikto jej nebude hovoriť, ako má žiť. Rozhodla sa spoznať všetky zákutia tejto malebnej dedinky a povedala si, že sa vybalí neskôr. Nateraz postačí, keď pôjde na prechádzku. Vybehla na ulicu, no sotva spravila pár krokov, niekto ju oslovil.

„Vy ste tu nová?“ Otočila sa, upierajúc belasé oči na staršiu ženu s natáčkami na hlave.

„Áno, dnes som sa sem nasťahovala. Volám sa Lucia Braunová.“

„Teší ma, ja som Julka Malinová.“

Lucia si neznámu paniu pobavene premerala. Oči mala výrazne orámované čiernou linkou a na lícach príliš veľa červene. Lucii hneď napadlo, že vyzerá ako klaun.

Tvár mala prehnane nalíčenú, čo bolo vzhľadom na jej vysoký vek neprirodzené. Táto žena mala istotne na krku sedemdesiatku.

„Pani Malinová, bežne sa premávate s natáčkami na hlave po ulici?“ spýtala sa so záujmom.

„Ale kdeže! Tu neďaleko je kaderníctvo, lenže s týmto,“ ukázala prstom na hlavu, „musím hodinu vydržať, tak si krátim čas prechádzkou,“ vysvetľovala.

„Kaderníctvo v tejto dedinke?“ zažmurkala Lucia prekvapene.

„Predstavte si, že áno. Poďte, môžete sa o tom presvedčiť sama.“

Netrvalo dlho a ocitli sa pred spomínaným kaderníctvom. Lucia nasledovala pani Malinovú a zvedavo si všetko obzerala. Kaderníkom bol na pohľad sympatický muž a práve strihal nejaké ryšavé dievča, ktoré sa sťažovalo na príliš husté vlasy. Prechádzala pohľadom po mužových vyšportovaných rukách v obtiahnutom tričku, keď sa zrazu otočil a stretli sa im pohľady.

2. kapitola

„Želáte si?“ Uprel som zrak na plavovlasú mladú ženu. Neuniklo mi, že hľadí na mňa v rozpakoch. Nebola od nás a jej tvár mi nič nehovorila.

„To je Lucia. Dnes sa sem nasťahovala,“ pošepla mi pani Malinová. Dievča sa zapýrilo a splašene zažmurkalo. Čo ho tak zneistilo?

„Ahoj, som Kristián. Urobím vám účes?“

„Ja... nie. Iba som nahliadla. Pani Malinová ma sem dotiahla,“ habkala. Bola pekná a vyzerala roztomilo, keď sa tak ostýchala.

„Slečna, ak by ste chceli, som vám kedykoľvek k dispozícii. Čo sa týka účesov, nenájdete lepšieho odborníka, ako som ja,“ chvastal som sa.

„Ďakujem,“ usmiala sa.

Ryšavá dievčina na stoličke si odkašľala. Tušil som, že mi tým dáva najavo, aby som nerečnil, ale venoval sa jej frizúre. S povzdychom som sa odvrátil od milej krásky a pustil sa do práce. Viac som si ju nevšímal. Ona sa zvrtla a zmizla ako gáfor. Zostala po nej len kvetinová vôňa a závan, ktorý spôsobila tresknutím dverí.

„Videl si, ako sa na teba dívala? Úplne si to dievča vykoľajil,“ chechtala sa pani Malinová. Vystrúhal som grimasu.

„Nič také som nepostrehol.“

„Dievčatá sú z teba hotové, mal by si už konečne nejakú splašiť,“ dobiedzala. Kriste. Už zasa? Prečo sa do mňa všetci starajú? Pozrel som na jej bucľatú postavu a nechutné červené líca a prišlo mi nevoľno. Na tvári mala tonu mejkapu, čo nebola u nej žiadna novinka, keďže pani Malinová bola známa tým, že chcela vyzerať mlado a sviežo. Rady nejakých odborníkov nepotrebovala, lebo bola skalopevne presvedčená o tom, že sa vie líčiť dokonale. Pár chumáčov, ktoré mala na hlave, jej nevábny zjav iba zhoršovalo. Aj keď sa tvárila a obliekala ako dáma, pre mňa bola iba strašidlom do maku. Bolo ťažké z toho peria na hlave vytvoriť účes. Ignoroval som ju, no ona neprestala rýpať.

„Si mladý fešák, i keď... tie vlasy by som ti najradšej ostrihala. A to obočie, musíš si ho tak vytrhávať?“

„Pani Malinová, do toho vás nič nie je!“ vybuchol som podráždene.

„Chlapče, neosopuj sa na mňa! Veď ty sa nepotrebuješ skrášľovať! Chlap má smrdieť potom a má mať na tele veľa chlpov. Lenže ty... ty si veľmi nežný. A máš aj, namojveru, čudný vkus, čo sa týka obliekania. Kde sa to v tebe berie?“ Malinovej podrezaný jazyk mi vyrazil dych. Najradšej by som do tej starej strigy zapichol nožnice, ktorými som práve strihal ryšavú hlavu namrzeného dievčaťa. Ako sa opovažovala?

„So svojím telom si môžem robiť, čo sa mi zachce a nikto mi v tom nebude brániť! A odkiaľ máte tú hlúposť, že chlap musí smrdieť?“ Vrela vo mne zlosť.

„Nemyslela som to doslovne, Kristián. Vari nevieš, že dedina o tebe rozpráva, že nie si úplne normálny?“ zabodla do mňa povýšenecký pohľad. Neštítila sa ničoho.

„Som, aký som. Ak máte niečo proti mne, tam sú dvere!“ zreval som.

„Kristián, ty ma vyhadzuješ?! No toto, ty si ale drzáň!“

„Pani Malinová, pred chvíľou ste povedali, že som príliš nežný. Odrazu ste zmenili názor?“ V hrdle mi navrela hrča a okrem hnevu ma zmáhala clivota. Presne taká, akú prežívajú ženy, keď ich niekto urazí. Bol som citlivka. Čosi strašné.

„Tvoje správanie sa mi vôbec nepáči!“ vyprskla.

„To je váš problém.“ Zaťal som zuby. Už asi tretíkrát som sa vrátil k ryšavej štici, ktorú vlastnilo dievča so zamračeným pohľadom.

„Toto ti nedarujem!“ Malinová si začala strhávať z vlasov natáčky, pričom ich jednu po druhej do mňa hádzala. Vyjavene som na ňu civel. Keď ukončila svoje hysterické vystúpenie, pohla sa k dverám.

„Dočerta aj s tebou! Mal by si vyhľadať psychiatra a niečo so sebou robiť. Všetkým si iba na posmech. Pch!“ Ako fúria razantne odišla preč. Niečo sa vo mne zlomilo. Jej slová ma zaboleli a najhoršie na tom bolo, že mala pravdu. Naozaj som bol iný. Iba sám som vedel, že nie som mužom, i keď mám mužské telo. Môj mozog sa však snažil zubami-nechtami brániť čo i len pomysleniu na to, že je to tak. Všetci mnou opovrhovali a ja som bol v koncoch. Otočený chrbtom k ryšavej dievčine som celý zdrvený začal zbierať natáčky, ktoré po sebe zanechala tá stará kreatúra Malinová. Ukrývajúc slzy, ktoré sa mi hrnuli do očí, som ich odložil na miesto.

„Ďakujem za zaujímavé divadlo, ale bolo by fajn, ak by ste si konečne dokončili prácu,“ zafrflalo dievča podráždene.

„Samozrejme.“ Postavil som sa za ňu. V zrkadle sa nám nečakane stretli pohľady. Civela na mňa ako na blázna.

***

Lucia vbehla do svojho nového domčeka a konečne si mohla vydýchnuť. Po návšteve kaderníctva sa cítila zvláštne. Ten muž ju dostal do pomykova, pretože bol až príliš príťažlivý a hypnotizoval ju uhrančivým pohľadom. V duchu si nadávala. Prečo sa musela správať tak placho a zbabelo utiecť? Mala predsa príležitosť na to, aby nadviazala kontakt s nejakým mužom. Už najmenej stokrát si povedala, že musí ísť na rande. Lenže ako sa má k tomu dopracovať, keď od mužov zakaždým uteká? Všetky jej spolužiačky zo školy mali priateľov či manželov, len ona ostávala stále sama.

A toto potrebovala vo svojom mizernom živote plnom nudy zmeniť. Stretnutie s tým krásavcom ju vykoľajilo až tak, že sa musela potužiť. Otvorila kufor a prehrabujúc sa medzi oblečením hľadala fľašu domácej slivovice, ktorú jej nanútil sám dedko. Keď sa s ním lúčila, podal jej ju so slovami: „Dieťa moje, vezmi si to, a keď ti bude smutno, pohárik ťa rozveselí.“ Odmietla dedkov dar s tým, že nepije alkohol, no teraz bola vďačná, že ju nakoniec presvedčil. Odkrútila uzáver a napila sa rovno z fľaše. Bŕŕ! Takúto silnú pálenku rozhodne nečakala. Položila fľašu na stôl a utekala uhasiť oheň v ústach pohárom vody.

Dočerta, veď ona predsa nepije, tak prečo sa teraz neovládla? Matka ju pred vonkajším svetom chránila a pred mnohými nástrahami varovala. Medzi strašné veci, ktorých sa nesmela Lucia dopustiť, patrilo aj pitie alkoholu. Dedko však na to nedbal a tajne jej strčil slivovicu do kufra. Znova sa napila. Vraj alkohol uvoľňuje, tak prečo ho nevyskúšať? Vždy ju lákalo nepoznané a všetko, čo jej zakazovala matka. Všetky dievčatá z výšky sa chodili baviť a mali frajerov, len ona musela kysnúť doma.

Myslela na kaderníka. Bolo vôbec možné, že po svete chodia takíto krásni muži? Lucia ešte nikdy nemala vážny vzťah. A ani nevážny. Matka ju držala nakrátko počas celého štúdia na strednej aj vysokej škole a dohliadala na ňu, aby sa neflákala. Muži síce o Luciu neraz prejavovali záujem, otáčali sa za ňou na ulici a lichotili jej. No ona ich zakaždým odmietla, lebo nemala čas na starosti s láskou. A navyše sa držala rady, ktorú jej vštepovala do hlavy matka.

„Máš čas na mužov, dcérka. Najprv doštuduj a potom si nájdeš boháča s vysokým postavením.“ Tie reči jej liezli na nervy. Ona totiž nechcela muža s vysokým postavením, nie za každú cenu. No matka Luciu nepočúvala, nikdy ju nechápala. Keď konečne doštudovala, odišla z domu, aby sa oslobodila z jej pazúrov. Prišla sem do tejto dediny pracovať ako učiteľka. Chcela si konečne vychutnať všetko, čo jej celé roky chýbalo. Túžila byť konečne samostatná, žiť po svojom, lebo doteraz robila len to, čo jej nariadila pedantná matka.

Lucia mala života s ňou plné zuby. Dnes bol jej šťastný deň, keďže prešla pohovorom a riaditeľka ju prijala, aby učila prvákov na základnej škole. Už zajtra ju čakal prvý deň v novej práci. Cítila sa slobodná ako vták. Na nový život si dala ešte jeden hlt čírej pálivej tekutiny. Nik ju nevidel a nemohol jej to zakázať. Ani matka.

3. kapitola

Na dverách kaderníctva visela ceduľka s nápisom Zatvorené. Prvé zákazníčky som odohnal so slovami, že ich dnes moje šikovné ruky nemôžu obslúžiť. Bolo krásne slnečné ráno, vzduch voňal jarnými kvetmi, ktoré svojimi farbami lákali na pohladenie, a ja som si povedal, že dnes nebudem pracovať. Potreboval som relax, zvlášť po včerajšom incidente s tetkou Malinovou.

V noci sa mi o nej snívalo. Videl som jej strapaté vlasy a purpurovú tvár, ako ma nenávistným pohľadom ohadzuje sprostými natáčkami. Zobudil som sa celý spotený a roztrasený a už som nemohol do rána zaspať. Na ulici bolo živo.

Úkosom som sledoval deti s aktovkami na chrbte. Tie mladšie sprevádzali rodičia. Ako som sa tak prechádzal, znovu to prišlo. Nutkavé myšlienky zájsť do obchodu a kúpiť si nejakú sukňu alebo lodičky s vysokým podpätkom sa neočakávane vrátili.

Dočerta aj s takým životom! Veľmi ma to trápilo. Pýtal som sa sám seba prečo? Prečo nedokážem byť ako ostatní muži? Som chorý? Úchylný? Asi sa potrebujem skutočne oženiť, uvažoval som zmätene. Matka by ma svojimi rečami najradšej zniesla zo sveta. Dalo by sa povedať, že ma nenávidela.

A čo sa týkalo otca, pre toho som bola nula. Ten o mňa nezavadil ani pohľadom. Bol totiž odborník na všetky mužské práce, ale ja som ich vyslovene neznášal. Otec miloval futbal, hokej a posedenie pri pive, mňa to však nezaujímalo. Radšej som si dal pohár kvalitného červeného a s prekríženými nohami som rozoberal najnovšie módne trendy s kamarátkami. Väčšinou to boli moje zákazníčky, ktoré ma pravidelne navštevovali.

Osamostatniť som sa nemohol, lebo moje príjmy mi to nedovoľovali. Podnikať na dedine nie je ani zďaleka také ružové a kaderníctvo neprosperovalo tak, ako by som chcel. Obišiel som školu, keď mi vtom padol zrak na dievčinu, ktorej vypadli z rúk papiere a vietor ich rozfúkal na všetky strany. Bez váhania som k nej podišiel, sledujúc, ako ich na kolenách zbiera. Mala na sebe hráškovozelené šaty a biely pletený sveter. Sklonil som sa, aby som jej pomohol, keď v tom momente zdvihla hlavu a uprela na mňa modré oči. Spoznal som ju. Bola to predsa Lucia, tá nová, ktorá sa sem nasťahovala. Dievča, ktoré sa tak červenalo u mňa v kaderníctve. Pripadala mi síce milá, ale plachá. Vyjavene na mňa civela, keď som jej s úsmevom podal papiere.

„Ďa... ďakujem,“ habkala. V rozpakoch si ich tisla na hruď.

„Rád som pomohol, slečna Lucia.“

„Vy si pamätáte moje meno?“ vyvalila na mňa oči.

„Samozrejme. Ak si dobre spomínam, stretli sme sa včera, no vy ste sa kamsi stratili,“ uškrnul som sa.

„Ja... mala som naponáhlo,“ povedala a vykročila ku škole.

„Máte namierené do školy?“

„Áno, dnes ma čaká prvý pracovný deň. Som učiteľka.“

„Veľmi milé povolanie.“

„Aj to vaše,“ usmiala sa.

„Dúfam, že budem mať možnosť pohrať sa s vašimi vlasmi. Nechceli by ste zmeniť strih?“ Postrehol som, ako sa začervenala. Toto bola moja finta, ktorou som získaval nové zákazníčky.

„Možno... niekedy. Už musím ísť.“ Zrazu sa zvrtla a mne zostal len pohľad na zelené volány a dlhé plavé vlasy. Skutočne krásna žena, ale ja som ju vôbec nevnímal ako erotický objekt. Pri žiadnom z dievčat som nemal ten pocit. Pri sexe som sa cítil ako stroj. Ako muž som sa potreboval len vyprázdniť, nič viac. Chýbal mi duševný pocit spojenia, ktorý prežívajú zamilovaní.

Trápilo ma, že sa neviem zaľúbiť do nijakej ženy. Za celé roky môjho života to neprišlo ani raz. Pokladal som ich len za kamarátky, nič viac a nič menej. Občas prišiel do kaderníctva aj nejaký muž. Ak to bol fešák, ocitol som sa v rozpakoch. Odjakživa som vedel, že ma priťahujú muži, ale snažil som sa vytĺcť si to z hlavy. Prečo to muselo byť také náročné? Prečo som sa nevedel odpútať od tých strašných myšlienok a pocitov? Keď sa Lucia stratila v útrobách školy, zazvonil mi telefón. Zasa mama.

„Áno, mami?“

„Kristián, pokazilo sa mi auto a otec nie je doma. Potrebujem, aby si mi ho opravil.“

Povzdychol som si. „Dobre vieš, že sa v tom nevyznám. Nikdy som autá neopravoval. Zavolaj pána Juríčka. Veď on ti už neraz s autom pomohol.“

„Dočerta aj s tebou! Kedy sa konečne začneš správať ako muž? Si totálne neschopný!“ Zložila. Nič som pre ňu neznamenal. Bol som len odpad, ktorý jej zavadzal a každým dňom mi to dávala najavo stále viac. Rozbolela ma hlava.

***

Vbehla do budovy školy bez toho, aby sa čo len raz otočila. Srdce jej divoko búšilo a celé vnútro ovládli búrlivé pocity. Toto sa mohlo stať iba jej. Ak by prišla o dve minúty skôr, nestretla by toho kaderníka, nepotkla by sa o kameň a všetky papiere, pripravené na jej prvý pracovný deň, by jej nevypadli. Vietor ich rozvial až k jeho nohám. Tvárila sa, že ho nevidí a začala ich zbierať, no ten opovážlivec sa k nej priblížil, čo ju rozladilo. Bol taký očarujúci.

Usmieval sa a prenikavo na ňu hľadel. Možno bol trocha čudne oblečený, ale ona si to nevšímala. Veď dnes je predsa demokracia a každý sa oblieka, ako chce. Šarm, ktorý z neho sršal, ju priklincoval k zemi, zaplavil jej telo hormónmi a rozprúdil krv v žilách. Čo sa to s ňou dialo?

Zamierila na prvé poschodie, lemované čerstvo nalakovaným zábradlím, aby sa mohla zoznámiť so svojimi prváčikmi. Bola rada, že jej pridelili najmenšie deti, lebo tie mala najradšej. Netrúfla by si učiť pubertiakov. Na chodbe zbadala urasteného tmavovlasého muža. Všimla si, že si ju zaujato premeriava, pričom si prstom napravuje okuliare, ktoré mu skĺzli až na nos.

„Vás nepoznám, ste tu nová?“ spýtal sa, keď popri ňom prechádzala.

„Áno, volám sa Lucia Braunová.“

„Ja som Vincent Fridrich.“ Muž jej podal ruku a milo sa usmial. „Učím na druhom stupni matematiku a angličtinu. Rád vás spoznávam.“

Zazvonil zvonček a na chodbe nastal ruch. Všetky deti a učitelia sa stratili v triedach. Podobne urobili aj Lucia a Vincent. Tešila sa na nových kolegov a kolegyne a dúfala, že si bude s nimi rozumieť. Keď vstúpila do triedy, hlúčik detí náhle zmĺkol. Očami prešla po drobcoch, ktorí na ňu neisto hľadeli. Ich plaché tváre svedčili o tom, že je to tu pre nich nové, nepoznané prostredie, no ich učiteľka tam bola nato, aby ich svojou srdečnosťou presvedčila, že sa nemajú čoho obávať. Lucii sa to podarilo a priazeň detí si získala takmer ihneď. Pristihla sa však pri tom, že jej stále odbiehajú myšlienky ku Kristiánovi. V tichej chvíli sa zadívala z okna a predstavila si, ako ju jeho ruky češú a ako sa pomaly kĺžu z vlasov po jej chrbte. Pri tej predstave sa zachvela.

4. kapitola

Len čo som dorazil domov, osopila sa na mňa moja hysterická matka.

„Si totálne nemožný! Hanbím sa, že si mojím synom!“

„O čo ide, mama?“ zažmurkal som vyvedený z miery jej šialenou náladou.

„Ty sa pýtaš, o čo ide?! Ohovára ťa celá dedina. Namiesto toho, aby si chodil s chlapcami na futbal, beháš po butikoch a rozprávaš o móde a líčení. Pozri sa na seba. Okrem krásnej tváričky nemáš v hlave nič!“

„Už som to počul najmenej stokrát,“ povzdychol som si, „a vravel som ti, že iný už nebudem. Práca, ktorú robím, dáva môjmu životu zmysel. A to, že sa zaujímam o ženské veci, je len moja záľuba. Prečo to nemôžeš pochopiť?“

Moja matka bola ako chodiaca fúria, večne mi niečo prikazovala, lenže ja som ju už ignoroval.

„Pochopiť teba?! To je nemožné! Veď sa správaš ako nejaká ženská!“ zasyčala, zabodávajúc do mňa havranie oči.

„Lebo sa tak aj cítim!“ vybuchol som. Ani neviem, ako to zo mňa vypadlo. Ostal som zdesený sám zo seba, že z mojich úst vyšla taká krutá pravda.

„Čo si to povedal?!“ vytreštila oči. Dlaňou si utrela pot z čela a nervózne si prehrabla husté čierne vlasy, v ktorých sa jej zaleskli dlhé pestované nechty. Ako učiteľka v materskej škole sa musela o seba dôkladne starať.

„Tak som to nemyslel, ja...“ Dobre som si uvedomoval, že som sa nepremyslene preriekol. „Chcel som povedať, že ma baví hovoriť o ženských veciach, čo je na tom? Mnoho mužov sa o tom rozpráva,“ zahováral som.

„Netáraj hlúposti! Ak si do mesiaca nenájdeš dievča, zbalíš si kufor a vypadneš. Do roka sa oženíš a založíš si rodinu. Možno potom sa konečne začneš správať ako muž.“ Tresla dverami. Nepochybne to myslela vážne. Bola schopná všetkého, nikdy nežartovala a ja som nemohol ostať na ulici. I keď by som najradšej odtiaľ vypadol, ale kam? Moje kaderníctvo išlo stále viac dolu vodou, zákazníčok ubúdalo, lebo rástla konkurencia v okolí. Dievčatá sa čoraz častejšie dávali strihať v meste. Začínalo to byť príliš vážne.

Mohol som tušiť, že matka sa nezastaví pred ničím, kým nedosiahne svoje, no nevedel som si predstaviť nejaký cit voči žene. Nie, nezvládnem to! Nemôžem sa oženiť. Vošiel som do kúpeľne a naplnil vaňu až po okraj. Potreboval som kúpeľ a prečistiť si hlavu. Ponorený až po krk vo vode som si prezeral telo. Bolo štíhle, s jemne vypracovanými svalmi. Mohol by mi ho závidieť nejeden muž, ktorý mal problémy s nadváhou.

Začala ma bolieť hlava, cítil som, ako si ma podmaňuje šialený smútok. Z času na čas to prichádzalo. Už dlho som nebral lieky proti depresii, lebo som si myslel, že to zvládnem aj bez nich. Tlak v hlave stále narastal. Pocity úzkosti sa dostavovali zakaždým, keď som hľadel na svoje pohlavie.

Nie som muž! Nie som muž! Nie som muž!

Mal som chuť vykričať do celého sveta, že môj život je jedno veľké nešťastie. Nemal som však na to odvahu. Nedokázal som sa pozrieť pravde do očí, a to ma veľmi ubíjalo. Musím si vybrať. Buď si nájdem dievča a ožením sa, alebo umriem, uvažoval som zmätene. Možno by bolo lepšie odísť z tohto sveta, aspoň budem mať konečne pokoj. Od hysterickej matky, despotického otca i od všetkých, ktorí na mňa hľadia krivo. Načo mám žiť, keď nemôžem byť tým, kým v skutočnosti som? Zabijem sa. Vtom momente som sa celý ponoril pod vodu. Automaticky som zadržal dych a prisahal, že sa utopím. Raz, dva, tri. Otvoril som ústa a zhlboka sa nadýchol, dúfajúc, že smrť príde rýchlo. Lenže neprišla.

Hneď ako sa mi voda dostala do nosa a úst, prudko som sa posadil a začal kašľať. Štípalo ma v pľúcach a lapal som po dychu. Dočerta! Nedokázal som to. Ach, Kristián, si obyčajný zbabelec! Chvíľu som len tak sedel a zízal pred seba. Zrazu mi napadlo, že by som si mohol skúsiť podrezať žily. Uľaví sa mi, keď skončím toto trápenie. Vyšiel som z vane a zo skrinky som vytiahol ostrú žiletku. Trasúcimi sa rukami som si ju priložil k žilám na zápästí.

Pri predstave, čo sa chystám urobiť, ma naplo na vracanie. Raz som to už spravil a skončil som na psychiatrii. Pri spomienke na to, s akými bláznami ma tam vtedy zatvorili, som si to napokon rozmyslel a žiletku vrátil na svoje miesto. V zrkadle sa odzrkadľovali oči plné zúfalstva. Naozaj patrili mne? Nie, nechcem sa zasa ocitnúť na psychiatrii, lebo tam mi nepomôžu. Nadopujú ma liekmi a budú dúfať, že mi odstránia z hlavy túžbu byť ženou. Možno by som sa mohol pokúsiť splniť matkinu prosbu a oženiť sa. Azda sa mi to podarí a budem žiť ako ostatní muži. Znovu som pozrel na seba do zrkadla. Kto vlastne som?

Vtom ma myšlienky priviedli k Lucii, ku krásnej a ostýchavej učiteľke. Bola taká nevinná a pekná, že by nemuselo byť ťažké zaľúbiť sa do nej. Skrsla vo mne nádej. Lucia. Musí sa stať mojou záchranou pred matkinou zlobou.

***

Lucii sa skončil prvý pracovný deň a rozhodla sa to osláviť. Bol to jej nový začiatok. Konečne bola nezávislá a slobodná, konečne sa zbavila zodpovednosti, ktorú mala, keď žila s mamou. Kráčajúc po dedine si hmkala akúsi pieseň, keď zbadala malú cukráreň. Už z diaľky lákala originálnym ružovým nápisom. Pri vstupe sa na ňu usmiala milá tmavovláska a ponúkla jej dobroty od výmyslu sveta. Napokon sa Lucia rozhodla pre kávu a jahodovú tortu a usadila sa do rohu malej, ale útulnej miestnosti. Odtiaľ mala výhľad cez veľké okno, lemované sýtožltým rámom.

V diaľke zazrela menšie deti, cupkajúce domov zo školy, avšak tie staršie išli v skupinkách a fajčili cigarety. Bola rada, že nemusí učiť pubertálnu mládež. Ochutnala tortu a na jazyku sa jej rozplynula lahodná chuť. Keď zdvihla hlavu a opäť pozrela von oknom, zarazila sa. Privrela oči a vzápätí ich otvorila, aby sa uistila, či to, čo vidí, nie je len prelud. Videla ho však celkom jasne. Stál tam, nalepený na skle a díval sa na ňu. Pod jeho skúmavým pohľadom ostala v rozpakoch a sklopila zrak. Prečo na ňu hľadel ako na tovar vo výklade? Naberajúc odvahu opäť pozrela cez okno, ale už tam nebol. Vydýchla si.

„Dobrý deň, slečna Lucia,“ ozval sa známy hlas spoza jej chrbta. Bol to on, Kristián.

„Dobrý deň,“ hlesla s úsmevom. Keď si k nej sebavedome prisadol, zalapala po dychu.

„Smiem si prisadnúť?“

Už si sadol, tak načo sa pýtal? Beztak by ho od seba len tak neodplašila. Na to by nikdy nemala odvahu, lebo k ľuďom sa vždy správala úctivo. Prikývla a začala sa babrať v torte. Teraz jej cez hrdlo neprejde ani kúsok, taká bola z neho nervózna. Na tom mužovi bolo niečo, čo ju priťahovalo ako magnet.

„Prečo ste tu tak sama?“ vyzvedal bezočivo.

„Len som sa tu zastavila po práci.“

„Rád by som vám robil spoločnosť, ak vám to, samozrejme, nebude prekážať. Išiel som náhodne okolo a zbadal som vás, tak som si povedal, že sa s vami porozprávam.“

Teda, bol trúfalý. No ju kdesi v podvedomí hrialo, že prejavuje o ňu záujem. Pozrela mu priamo do očí a zazdalo sa jej, že sa v tom hlbokom oceáne utopí. Jeho tvár bola dokonalá. Malý nos, zmyselné pery a uhrančivý pohľad. Dlhé vlasy, ktorými disponoval, dojem krásavca len umocňovali. Mali zlatistú farbu a náramne mu pristali. Pokojne by to mohol byť aj nejaký metalový spevák, ibaže on pôsobil tak nežne, ani zďaleka nie rockersky a drsne, ako je to u takých spevákov zvykom. Nevedela od neho odtrhnúť zrak.

„Nebude mi to prekážať,“ vysúkala zo seba.

„To ma teší. Je pre mňa pocta sedieť v spoločnosti takejto krásnej dámy.“

„Ďakujem.“

„Ako bolo v novej práci?“

„Príjemne. Deťom som sa páčila.“

„Ani sa nečudujem, rozhodne ste neprehliadnuteľná.“

Pre zmenu jej rozprával o práci on. Hrejivým, podmanivým hlasom ju šteklil kdesi v žalúdku a hľadel na ňu tak zvodne, až sa jej spotili dlane. Ten muž po nej očividne vyštartoval ako tornádo.

„Povedzte mi, slečna Lucia, máte priateľa?“ Slovo slečna vyslovil tak sexi, až jej vyschlo v hrdle.

„Nemám.“

„Ani ja nemám priateľku.“ Dopekla, čo to na ňu skúša? Znovu sa pristihla pri myšlienke, že sa túži postaviť a ujsť. To robila zakaždým, keď mal k nej nejaký muž blízko. Kristián však nebol len takým obyčajným mužom. Bol skrátka neodolateľný. Presne ako romantickí hrdinovia z filmov, ktorí dokážu svojím šarmom poblázniť hrdinku príbehu.

„Ako je možné, že nemáte priateľku?“ zvedavosť v nej len tak pulzovala.

„Niekoľko ich bolo, ale nič vážne. Ešte som nenašiel tú pravú.“ Keď to povedal, pozeral jej do očí tak hlboko, až jej naskočili zimomriavky.

„Tak to sme na tom podobne.“

„Nehovorte. Ste taká krásna a stále nezadaná?“

„Nemala som čas na nejaké vzťahy.“

„Žiadne krátke lásky či vášnivé dobrodružstvá?“

Začervenala sa. „Nie. Nestojím o krátky románik, hľadám dlhodobý vzťah.“ Ak neprestane s otázkami, prepadne sa od hanby!

„Čo by ste povedali na to, keby som vás niekedy pozval na večeru?“

Prekvapene zažmurkala. Pozýva ju na rande?

„Ak pôjde len o večeru, prečo nie?“

Zasmial sa. „Nie som zviera, aby som sa na vás hneď vrhol.“

„No... vyzeráte tak.“ Takmer si dala facku za slová, ktoré práve vyslovila.

„Ako prosím?“ pobavene si ju premeral. Od rozpakov nevedela, čo má robiť. Ako len môže byť taká sprostá a trepnúť takú hlúposť?

„Ja... nemyslela som to tak, prepáčte.“

„Práve naopak, lichotí mi, čo si o mne myslíte. Som zviera, taká nežná opička.“

Lucia vybuchla do smiechu. Konečne sa pri ňom uvoľnila a ich rozhovor sa niesol v duchu dvoch kamarátov, ktorí si mali zrazu čo povedať. Sama nechápala, čo sa to s ňou deje, ale cítila sa v jeho prítomnosti príjemne. Ubehla asi hodina, keď si spomenula, že doma musí toho ešte veľa stihnúť.

„Už musím ísť.“

„Odprevadím vás.“ Kristián si oblizol peru po lahodnom kúsku torty. Pohľad na jeho jazyk jej spôsobil triašku na celom tele.

„To nie je potrebné, trafím aj sama.“

„Myslím, že obom nám prechádzka prospeje,“ nedal sa odbiť a ponúkol jej rameno. Neváhala ani chvíľu a zavesila sa naň. Kristián sa o ňu zaujíma, tak prečo ho trochu nespoznať? Odhodila všetky zábrany a pustila sa do ďalšieho z rozhovorov. Zistila, že je nielen kaderník, ale aj dokonalý módny poradca, čo jej veľmi imponovalo. Bolo zaujímavé, že sa s ňou chcel baviť o takýchto veciach. Hltala každé jeho slovo a pri bráničke si už tykali. Dokonca si vymenili aj telefónne čísla.

„Ďakujem za tvoj čas, Lucia,“ nahol sa k nej a pobozkal ju na líce. „Rád ťa znova uvidím.“

„Aj ja ťa rada uvidím,“ povedala s neskrývaným záujmom, sledujúc, ako sa pomaly stráca v diaľke.

5. kapitola

Dal som do toho všetko, aby som si ju obmotal okolo prsta. Bola ako nevinná obeť, čakajúca len na to, kedy sa do nej zahryznem. Nespúšťala zo mňa oči a rozpačito sa usmievala. To znamenalo, že som hral svoju hru dobre a cítil som, že mi čoskoro podľahne. To bude veľmi ľahký oriešok, uvažoval som po ceste domov.

Budem ju musieť presvedčiť, že som sa do nej zamiloval a oženiť sa s ňou. Inak riskujem, že matka naplní svoje slová a vykopne ma z domu. Tu rozkošnú učiteľku určite spracujem, obalamutím jej blonďavú hlavičku, kul som v mysli plány. Matke sa bude Lucia zaiste páčiť, veď ona sama bola učiteľka.

Kiežby mi z mysle zišli všetky veci, ktoré som miloval. Môj šatník preplnený ženským oblečením, rozhovory o móde, obzeranie sa za mužmi. Zúfalo som potreboval zmeniť svoju osobnosť, pretože ma nikto nechcel akceptovať. Výsmech iných ľudí ma až tak netrápil, ale hnevalo ma, že sa mi vlastní rodičia obrátili chrbtom. Niekedy som mal pocit, že ma skutočne nenávidia. Bolo to pre moje správanie, ktorým som ich dráždil, vyslovene som ich znechucoval.

„Haló, je niekto doma?“ zvolal som odo dverí, len čo som prekročil prah domu. Nik sa mi neozval. Matka zaiste snorila u nejakej susedy, keďže o takomto čase mala už dávno po pracovnom čase. S hrčou v hrdle som podišiel ku skrini, v ktorej som schovával všetko ženské oblečenie. Chvejúcimi sa prstami som odomkol dvierka a siahol po červených šatách z najkvalitnejšej čipky. Pri predstave, že sa musím vzdať svojho sna, mi bolo do plaču. Skriňu som opäť zamkol a kľúč skryl. Uprel som na seba zrak do zrkadla.

Pohľad na moju tvár ma znepokojoval. Zvládnem to? Dokážem zmeniť svoje zmýšľanie a postoj k životu? Zdalo sa mi, že moja duša je uväznená v tele, ktoré mi nepatrí. Nikdy som sa s tým nikomu nezveril, ak nerátam prerieknutie sa pred matkou, že sa cítim byť ženou. Rýchlo som to však zahovoril, ešteže mi klamanie išlo. Lucia bola moja nádej. Nádej na lepší život. Chcel som tomu veriť, ale nepokoj, ktorý pramenil z môjho vnútra, vo mne vyvolával pochybnosti.

***

„Máš oheň?“ Čiernovlasá žena sa nepokojne zavrtela na barovej stoličke. Muž, blondiak v modrej košeli s rukávmi vykasanými po lakte, vytiahol zapaľovač, aby jej zapálil cigaretu. Potom si zapálil aj on a spýtavo sa na ňu zahľadel.

„Nora, ak mi chceš zasa povedať nejakú hlúposť, tak si ma nepraj,“ zahundral.

„Teodor, radšej mlč! Ide o Kristiána, tak nehorekuj, ale dobre ma počúvaj.“ Pri zmienke o synovi zagúľal očami. Nebolo nič nové, že si opäť sadli, aby uvažovali nad životom toho hlupáka.

„Čo zas vyparatil?“

„Povedal, že sa cíti byť ženou,“ šepla Nora. Jej muž si poriadne potiahol z cigarety, prudko vyfúkol dym a vzápätí si schladil hrdlo práve načapovaným pivom.

„Čo povedal?“ spýtal sa, dúfajúc, že zle počul.

„Potom to síce zatĺkal, ale mňa neoklame. Jasne sa vyjadril, že sa cíti byť ženou. Je to s ním vážne, Teodor, musíš mu dohovoriť.“ Nenápadne sa obzrela, či ju niekto nepočul, a rukou si prešla po vlasoch. Vzduch bol čistý, iba v kúte sedeli dvaja muži, pohltení do rozhovoru. Zdalo sa, že nie sú stredobodom žiadnej zvedavej spoločnosti, ako to bolo zvyčajne.

„Viem, že je drbnutý, ale toto hádam nie,“ zavrčal Teodor.

„Musíme zastaviť to šialenstvo. Je to s ním čím ďalej, tým horšie. Celá dedina sa nám vysmieva.“ Zvraštila čelo. Jej jediný syn nemohol byť homosexuál, také niečo neprichádzalo do úvahy. Musí z neho ten nezmysel vytĺcť.

„Vždy som vravel, že ho rozmaznávaš.“

„Prosím ťa, veď je celý po tebe.“

„Pch! Že po mne. To, že je blondiak, neznamená, že je po mne. Je sračka rovnako ako tie mladé šťandy, úplne medzi ne zapadá,“ zahasil cigaretový ohorok.

„Je to tvoja vina, mal si sa mu viac venovať.“ Nora tentoraz prestrelila. Teodor sa vystrel, vytiahol z vrecka džínsov drobné a hodil ich na barový stôl. S kamennou tvárou blčiacou od hnevu vybehol z baru. Nora sa ihneď postavila a nasledovala ho. Na svoj vek vyzerala k svetu, a tak nie div, že sa za ňou obzrel nejeden muž. Teraz to boli tí dvaja, ktorí sedeli v rohu, a veľavýznamne si ju premeriavali.

„Kam utekáš?!“ kričala, dobiehajúc manžela.

„Dočerta! Kladieš mi vinu za to, čo z neho vyrástlo, ale to ty si ho celý život rozmaznávala. Len nech sa ti nič nestane, Kristiánko, pekne sa napapkaj,“ skrivil tvár do grimasy.

„Vtedy bol ešte dieťa,“ povzdychla si.

„A už vtedy sa hrával s bábikami,“ povedal miernejšie.

„Skúšal moje líčidlá.“

„Osemročný sa predvádzal v tvojich lodičkách.“

Prikývla. Dívali sa na seba, akoby si uvedomili vec, ktorá im celé roky unikala. No možno len tomu nechceli prikladať veľký význam. Veď mladí ľudia sú známi rôznymi výstrelkami, lenže Kristián už mal dvadsaťosem.

„Myslíš na to, na čo ja?“ spýtal sa Teodor a nasucho preglgol.

„Myslím na niečo oveľa horšie.“

„Čo chceš robiť?“

„Musíme ho prinútiť, aby sa oženil. Dostane ultimátum. Buď sa ožení, alebo sa pobalí a vypadne.“ Strčila si do úst ďalšiu cigaretu. „Nikdy si mu nebol poriadnym otcom, tak to musíš teraz napraviť.“

„Kristián je trdlo, nemáme si čo povedať. Spomínaš si na to, ako ho držali na psychiatrii? Ani to mu nepomohlo. Lieky ho na chvíľu otupili, ale keď ich vysadil, znovu bol pritepleným bláznom.“

„Vtedy sme si mysleli, že ho to prejde.“

„No neprešlo ho to!“ Teodor bol už nervózny.

„Je ťažké žiť s pocitom, že náš syn je homosexuál. On síce tvrdí, že nie je, ale všetci vidia, že to z neho priam kričí.“

„A čo odo mňa vlastne chceš, Nora? Neviem, ako by som mu už mohol pomôcť ja.“

„Spamätaj sa, si jeho otec!“ Nora sa rozčúlila. „Dobre, ja si s ním poradím, ale my dvaja sme spolu skončili.“ Odišla do tmy, no Teodor ju dobehol.

„Počkaj, nemyslel som to tak. Čo by som bez teba robil? Nedopustím, aby nám Kristiánova úchylka zničila manželstvo. Urobím, čo povieš.“

„Myslím, že robíš veľmi dobre. Musíš mi pomôcť prinútiť ho, aby si našiel dievča. Na začiatok to stačí.“

„Pokúsim sa mu to vtĺcť do hlavy,“ súhlasil napokon Teodor.

Nora si bola istá, že by ju Teodor len tak neopustil. Mal na ňu slabosť a ona to zakaždým patrične zneužívala. V manipulovaní a v citovom vydieraní bola jednotka. Božechráň, aby nebolo tak, ako chcela ona. Vždy musela mať posledné slovo, nech sa dialo čokoľvek.

6. kapitola

V jeden večer som sa rozhodol zistiť, či nie je doma. Potreboval som ju vidieť a uistiť sa, že iskra v očiach, ktorú mala pri našom poslednom stretnutí, nebol len môj prelud. Zbadal som ju pred domom hľadieť na hviezdy. Nevšimla si, že tam postávam, tak som chvíľu len tak pozoroval jej dlhé plavé vlasy povievajúce vo vetre, čakajúc, kedy sa pohne a zbadá ma. Potom som si uvedomil, že v tme si ma sotva všimne. Otvoril som teda bráničku, tá zaškrípala a Lucia sa strhla.

„To som ja, Kristián,“ pristúpil som k nej, „prepáč, nechcel som ťa vyľakať.“ Zdalo sa mi to alebo jej bledá pleť vo svite mesiaca sčervenala? Prekvapene na mňa vytriešťala oči.

„A... ahoj.“

„Ako sa máš?“ vtlačil som jej bozk na líce. Zjavne bola v rozpakoch.

„Vyšla som sa nadýchať čerstvého vzduchu,“ pošúchala si ramená.

„Asi je už chladno,“ poznamenal som.

„Áno, vrátim sa do domu,“ otočila sa mi chrtom.

„Nepôjdeme na večeru? Sľúbila si mi to.“

Nadvihla obočie. „Dnes nie, možno inokedy.“ Chcela odísť.

„Nechoď ešte!“

„Je mi zima.“

„Lucia, ak ťa otravujem, tak mi to povedz a hneď teraz odídem.“

Vyvalila oči. „Nie! Jasné, že neotravuješ, rada ťa vidím.“

„Chcel by som sa porozprávať.“ Tak veľmi som si prial, aby ma pozvala k sebe.

„Rada by som, ale už je neskoro.“

„Nemôžem ísť k tebe? Iba na chvíľu,“ odvážil som sa spýtať. Lucia ostala zaskočená, po chvíli sa však spamätala.

„Dobre,“ zašepkala, „poď.“ Usmial som sa, i keď vnútri som cítil úzkosť. Musel som vynaložiť veľa úsilia na to, aby som Lucii dvoril. Pri vstupe do domu ma uchvátila útulná predsieň, v ktorej trónilo obrovské zrkadlo. Prešli sme do veľmi detailne zariadenej obývačky s nábytkom v bielej a sivej farbe. Spomenul som si na ženu, ktorá v tomto dome bývala, kým nezomrela. Čo mala Lucia s tou ženou spoločné? Ako bolo možné, že sa usadila v tomto dome? Uvelebil som sa na pohovke z bielej kože a uprel som na ňu zrak.

„Poznala si majiteľku tohto domu?“

„Samozrejme, bola to moja teta.“

„Tvoja teta?“

„Sestra mojej mamy,“ priviedla ma do obrazu.

„Aha, rozumiem, čiže ste boli rodina. Teraz už chápem, prečo tu bývaš.“

„Ešte počas života ma teta určila jedinou dedičkou tohto domu, no ja som sa to dozvedela až po jej smrti. Bola som pre ňu ako dcéra, lebo teta nemala deti.“ Lucia sa so smútkom v očiach zahľadela do prázdna.

„Chodievala si za ňou často?“ zamyslene som si podoprel bradu dlaňou.

„Nemohla som,“ povzdychla si.

„Ach, prepáč, asi som sa nemal nič pýtať.“

„Nie, to je v poriadku. Konečne to zo seba dostanem. Potrebujem sa vyrozprávať. Dáš si slivovicu?“ spýtala sa. Vytreštil som oči.

„Ty piješ slivovicu?“

Mykla plecom. „Nikdy som ju nepila, ale dedko mi ju nanútil, vraj sa mi zíde,“ usmiala sa. „Tak dáš si?“

„Samozrejme, rád, ak si ju dáš so mnou.“ Vstala a na moment zmizla. Vrátila sa s fľašou domácej slivovice a s dvoma štamperlíkmi. Nikdy by som si nebol pomyslel, že to so mnou začne tak natvrdo.

„Táto je až z východu. Dedko vravel, že mu ju poslal jeden jeho kamarát,“ privoňala si.

„Načo si pripijeme?“ žmurkol som na ňu.

„Na šťastný život,“ povedala placho.

„Tak dobre, na šťastný život a na to, že som ťa spoznal.“ Začervenala sa a prevrátila to do seba. Rýchlo to však zapila minerálkou. Videl som, ako sa jej kriví tvár, predsa len, slivovička z východu bola silná. Hneď som sa o tom presvedčil, keď som ju ochutnal. Lucia naliala znovu.

„Tak prečo si nemohla chodiť za tetou?“ prisunul som sa k nej bližšie. Dotýkali sa nám kolená, moje vo vydratých džínsoch a jej v šatách s volánmi. Teraz, keď sedela, šaty vyzerali kratšie a odhaľovali jej kolenné jamky a štíhle stehná.

„Mama mi to nedovolila.“

„Prosím?“

„Nenávidela moju tetu a zakazovala mi navštevovať ju. Mali akési nevyriešené spory, ale ja som mala tetu rada a stretávala som sa s ňou občas tajne v Bratislave. Vieš... ona mala často pre mňa viac pochopenia ako vlastná matka,“ s povzdychom otočila do seba ďalší pohárik. Neunikol mi jej utrápený pohľad, a tak som ju chytil za ruku. Prekvapene na mňa pozrela, ale neodtiahla sa.

„Mama mala na mňa vždy priveľké nároky. Nikdy jej nebolo po chuti, čokoľvek som hovorila alebo robila. Stále hľadala dôvody na to, aby ma mohla zhadzovať. Zakaždým ma nútila žiť podľa jej pravidiel, dokonca mi chcela vybrať aj ženícha. Vraj sa môžem vydať len za boháča s vysokým postavením,“ trpko sa zasmiala.

„To nemyslíš vážne. Prečo si jej to dovolila?“

„A čo som mala robiť? Študovala som a bola som od nej finančne závislá. Až keď zomrela teta a ja som sa dozvedela, že dedím jej dom, ma konečne stretlo šťastie a oslobodila som sa od mamy. Nepozeraj sa tak na mňa, Kristián, nie som nevďačná dcéra. Túžim len po troške šťastia. Ak by si mal takú matku ako ja, tiež by si utiekol.“ Naliala si tretí, ja som však odmietol.

„To ma mrzí, ale ver, že s týmto trápením nie si sama. Som tu s tebou a podržím ťa,“ stisol som jej dlaň. Pozrela na mňa pripitými očami a oprela si hlavu o moje plece. Pousmial som sa. Buď teraz, alebo nikdy. Dotkol som sa jej kolena a jemne ho zovrel. Čakal som na jej reakciu, ktorá na seba nedala dlho čakať. Zdvihla hlavu a milo sa usmiala. Mala však v sebe slivovicu, ktorá ju robila prítulnou. Musel som to využiť.

„Lucia,“ oslovil som ju nežne, „veľmi sa mi páčiš.“ Prstom som prešiel po jej horúcom líci a perách a ona privrela oči. Bola v mojej tesnej blízkosti, dotýkali sme sa nosmi, ale ja som necítil vôbec nič. Pobozkal som ju. Bol to zvláštny bozk, vôbec mi nechutil. Vedel som, že je to preto, lebo bozkávam niekoho, kto ma nepriťahuje. Objal som ju a začal bozkávať ešte vášnivejšie. Cítil som, ako sa chveje, a to mi dodalo odvahu. Dlaňou som zašiel pod sukňu a putoval stále vyššie, až kým som nenahmatal lem nohavičiek.

„Som ešte panna,“ zašepkala zrazu. Takmer som vypľul dušu. No dopekla! Snažil som sa nedať najavo prekvapenie. „Pokračuj, prosím. Chcem to prežiť s tebou, Kristián, miluj ma,“ povedala odhodlane, vzala moju ruku a vsunula ju pod nohavičky. Pocítil som jej vlhkosť a striaslo ma. Akokoľvek som sa usiloval, moje vzrušenie bolo na bode mrazu.

Pomohol som jej dostať sa zo šiat, a keď sa ocitla predo mnou úplne nahá, zahľadel som sa na jej štíhle telo s malými, ale pevnými prsiami. Aj ja by som chcel mať také, prebleslo mi hlavou. Bojoval som sám so sebou. Lucia bola krásna mladá žena, jej telo sa mohlo vyrovnať prvotriednym modelkám, ale mňa nevzrušovala, rovnako ako ma nevzrušovali ani ženy pred ňou. Vždy som mal sex bez citov, akosi automaticky a so zatvorenými očami. Iní muži mi rozprávali, ako sa nemôžu vynadívať na ženské telo v sexi bielizni či na jeho zvodné krivky, ale ja som si pri tom predstavoval krásneho muža s vyšportovanou hruďou a drsnou pokožkou.

„Lucia, musíš mi trochu pomôcť,“ zavzdychal som, tváriac sa, ako veľmi ma vzrušuje.

„Ako pomôcť?“ spýtavo na mňa hľadela, roztúžená z bozkov.

„Takto,“ rozopol som si džínsy a vytiahol vtáka. Vzal som jej ruku a ona pochopila. Pohodlne som sa oprel a nechal ju, aby sa pustila do ručnej práce. Robila to nesmelo a neskúsene, no nebolo sa čomu čudovať, veď bola ešte panna. Zatvoril som oči a predstavoval si, že som na pláži v sexi bikinách a som žena. Prechádzam sa po horúcom piesku, keď ho zrazu zbadám. Je taký očarujúci a mužný, že sa okamžite roztápam a moje vzrušenie sa stupňuje.

Pri týchto predstavách som ostal dovtedy, kým som nebol pripravený na milovanie sa s Luciou. Keď sa to stalo a ja som do nej vnikol, od prekvapenia vykríkla. Znova som zatvoril oči a snažil sa byť jemný ku krásnemu panicovi, ktorý to prežíval prvýkrát. K mužovi, ktorý ma opantal na pláži. Oči som otvoril, až keď som vyvrcholil. So sklamaním som však zistil, že podo mnou neleží fešák z pláže, ale Lucia. Dievča, ktoré sa malo raz stať mojou manželkou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Telo ako trest.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.