Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Adriana Gregorová

POVEDAL,
ŽE BUDEM
ŠŤASTNÁ

2016

Autor: © Adriana Gregorová

Korektúra: Vladimíra Pekárová

Obálka: © Adriána Švarná

Vydavateľstvo: © Elist

Rok vydania: 2016

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-89861-37-8

ISBN MOBI: 978-80-89861-38-5

Ďakujem svojmu manželovi, rodine, priateľom a mojim verným čitateľom z MK a Písania pre radosť, ktorí ma podporovali v písaní, vnukli mi inšpiráciu, alebo mi pomáhali iným spôsobom.

Ďakujem vydavateľstvu Elist za možnosť splniť si sen.

Prológ

„Nádych, výdych, nádych, výdych,“ rezonoval mi v hlave matkin hlas. Už je to tu. Deväť mesiacov tehotenstva ubehlo ako voda a teraz, keď už hodinu pochodujem po dome ako lačný tiger, nie a nie aby sa pôrod rozbehol. Mamine kamarátky, odborníčky na materstvo, mi v dobrej viere radili, aby som sa počas kontrakcií zabavila povinnosťami a tým docielila absenciu bolesti.

„Ja som umývala okná,“ hovorila s vážnou tvárou Anna, matka štyroch dcér. Až teraz, keď sa môjho tela zmocňoval ďalší nápor bolesti, som s istotou mohla potvrdiť, že by som tie okná porozbíjala.

„A čo tak čítať časopis?“ navrhla Petra. Pohľady detných priateliek s nadvihnutými obočiami ladne odignorovala a radšej si skontrolovala svoju bezchybnú manikúru. V momentálnej situácii mi to pripadalo ako najbezpečnejší nápad. Nič by som tým nerozbila a nikomu neublížila. S vervou do rodenia som sa postavila z pohodlného gauča a knísavými pohybmi som ako ranený tuleň prešla chodbou ku konferenčnému stolíku, kde si mama poctivo škrečkovala všetky časopisy so smotánkou. Zdrapla som prvý, kde sa na mňa z titulnej stránky usmievala chudá tehuľka. Pripomenula mi, ako budem po pôrode robiť minimálne kilometrové okruhy pri vynášaní smetí. Víťazoslávne som dorazila do obývačky, kde som sa s veľkým odfúknutím zvalila na vychladnutý gauč. Neprekážal mi Jánov bojový pokrik, ktorý zo seba vydal pri každom náznaku gólu svojho obľúbeného mužstva. Americká liga bola jeho srdcovkou. Za oceánom prežil významnú časť svojho detstva, ale napokon sa vrátil na Slovensko. Dôvodom bolo dedičské konanie po jeho starkej, ktoré mu okrem dlhov neprinieslo to vytúžené zlaté prasa. Napokon tu zostal. Spoznal mňa a náš vzťah nabral rýchly spád. Tehotenstvo, svadba a záväzok na celý život. Zmieril sa s tým, že sa do Ameriky už nevráti, aj keď to bola podľa jeho slov zasľúbená zem. Moje slovenské korene boli pevnejšie.

„Tam by si tvoju nadváhu ani nevšimli. Bola by si medzi nimi topmodelka!“ škodoradostne sa zasmial, keď som mu po stýkrát s vážnosťou v tvári vysvetľovala, že Slovensko neopustím.

Opäť som sa sústredila na časopis, ktorý som kŕčovito zvierala v rukách. Ďalšia kontrakcia sa mi prehnala telom, akoby ma zasiahol elektrický blesk. Tajne som dúfala, že sa Ján do akcie pôrod zapojí viac ako slovami „prosím ťa, vydrž aspoň do prestávky“. Po mojom nešťastnom výraze v tvári ma mama upokojila, že chlapi sú už raz takí a určite sa do výchovy zapojí, keď bude maličká na svete. Dúfala som. Aj napriek nášmu rýchlemu spoznaniu na miestnej letnej diskotéke, kde ma ohuroval svojimi zážitkami z Ameriky, slovo dalo slovo a začali sme spolu chodiť. Dvadsaťročnej žabe nemohol Boh nadeliť viac ako scestovaného mladíka s miernym strniskom. Ako darček k trom mesiacom nášho bleskového vzťahu som mu do rúk vtisla tehotenský test. Jeho správanie mi imponovalo. Nezdupkal. Dokonca sa tešil. Obaja sme sa tešili. Dva mesiace pred pôrodom sme spískali našu svadbu. Bola rýchla, studená, ale pre urevanú tehuľu, ktorú dokázala dojať aj kávová škvrna v tvare srdiečka, bola vydarená. Po našom súhlasnom áno a drkotajúcom bozku v dvadsaťstupňových mrazoch, keď slzy dojatia vyzerali po zamrznutí ako sviečky pod nosom, mi Ján pred malou kaplnkou sľúbil, že s ním budem šťastná. Verila som mu. Chcela som, aby príchod našej dcéry bol krásnym naplnením našej mladej lásky.

„Auu!“ skríkla som na celú miestnosť. Moje dievčatko mi jasne ukázalo, že sa mám venovať rodeniu a nie spomienkam. Tak som sa uvelebila v otcovom obľúbenom kresle a pokojne dýchala. Otvorila som časopis. Prvých dvadsať stránok sa na mňa usmievali modelky v rôznych pózach. Sekciu o tehotenstve, odkiaľ sa na mňa dívala chudá modelka s dokonalým bezstriovým tehotenským bruškom, som takmer vytrhla a vtom mi pohľad padol na veľký čierny nápis – MAFIA. Štatistiky som vždy preskočila. Neverila som im. Niečo ako „priemerný Slovák zarobí osemsto eur mesačne“, a pritom chudák Slovák toľko peňazí videl možno na výplatnej páske svojho šéfa. Mafia mi svojím spôsobom bola blízka. Mala som kamarátku zo sídliska. Pripomínala mi bájnu Venušu, ku ktorej muži vzhliadali ako k modle. Napriek svojej kráse a nadaniu zaujať aj slepého nemala čas na chalanov, a tak všetkých jej priateľov prekvapilo, keď nás so svojím vyvoleným zoznámila. Na prekvapenie všetkých bol starší. Omnoho starší. Delilo ich desať rokov, jeho drahé auto, byt a práca snov. Zelenali sme od závisti, ako rozprávkový Shrek. Jej adonis, dobre stavaný krásavec vraj s dobrým srdiečkom, chodieval na týždňovky do Českej republiky, kde mal firmu s nejakým technickým zameraním. Majka sa vybrala občas za ním a nosila mi odtiaľ rôzne darčeky. Spolu precestovali Čechy a občas zablúdili aj do Rakúska. Raz neprišla na dohodnuté stretnutie. Vyhovorila sa na zdržanie na colnici a neskôr to boli jeho pracovné cesty, ktoré s ním absolvovala. Keď odriekla aj štvrté stretnutie, väčšinou z nepochopiteľných a menej uveriteľných príčin, nadobudla som pocit, že niečo nie je v poriadku. Mrzelo ma to, ale akékoľvek moje námietky a dohovárania zaklincovala slovami, že žiarlim a mám jej dať pokoj. O rok ju našli mŕtvu v Dunaji. Jej adonis šiel do basy. Zabil ju z prízemného dôvodu. Odmietla pre nich džob s drogami, tak sa jej zbavil. Dlho som si to dávala za vinu. Mohla som zakročiť a zistiť viac. Snažiť sa jej dostať pod kožu. Až časom som pochopila, že všetko sa deje z nejakej príčiny. Jej smrť dopomohla policajtom chytiť celý zločinecký gang. Bohužiaľ, ona sa z tej noviny tešiť nemohla, a to mala iba sedemnásť.

Časopis som radšej zatvorila. Petrin tip nepomohol. Hneď som si spomenula na tie ťažké časy po jej smrti a kopu nezodpovedaných otázok. Nechápala som, prečo sa ľudia s rodinou vôbec zaplietli medzi podsvetie. Či im tie špinavé peniaze za to stáli?

Ďalšie myšlienky som musela nechcene venovať prichádzajúcej kontrakcii. Bola silnejšia a jej pravidelnosť sa začínala skracovať. Po chvíli som nadobudla pocit, že moje telo nerobilo nič iné, iba kontrahovalo. Vtom sa to stalo. Naša dcéra, ktorej sme stále nestihli vybrať vhodné meno, si svoj pobyt v súkromnej vile premyslela a vykopla štupeľ od bazénu. Prestrašene som sa postavila z premočeného gauča a sledovala vodu, ktorá mi stekala po stehnách.

„Je to tu!“ skríkla som s búšiacim srdcom. Buchot po schodoch značil mamine orlie uši, ktoré zachytili môj zdesený výkrik. Aj Ján sa pri mne pristavil s otázkou, či som sa náhodou nepocikala. Až môj zazeravý pohľad ho donútil opustiť dom a ísť naštartovať auto. Vo dverách už stála aj mama. V rukách držala kvetinovú tašku do pôrodnice. S jej pomocou som sa dostala na príjazdovú cestu rodičovského domu. Zákonitý ma tam čakal aj so svojím milovaným citroenom. Matka mu do rúk vtisla tašku s vecami a nezabudla ho poučiť o bezpečnosti premávky počas rodenia.

„Miriam však nebude rodiť v aute. Sľúbila mi, že to vydrží!“ oznámil jej prestrašene. Odpovedala mu pretočením očí a radšej mi pomohla s nasadnutím do auta. Keď odbočil do ulice, vedela som, že čoskoro budeme rodičia. Darmo sa mama snažila zakryť nervozitu a slzy, ktoré jej nenápadne stekali po tvári. Bola som prvorodená a ona ma stále vnímala ako to malé dievčatko, ktoré sa bálo injekcií a všetky očkovania absolvovalo s veľkým krikom. Teraz som mala ísť rodiť. Vlastné dieťa.

Ján prechádzal nočnou Bratislavou a zisťoval môj zdravotný stav. Či sme v kope, či už netlačím. A obaja sme počítali kontrakcie, ktoré boli čoraz bolestivejšie. Ku koncu som sa zmietala v jednom kŕči, ktorý trval od polovice Bratislavy až ku Kramárom.

„Ešte vydrž, tie poťahy sú nové,“ dvíhal hladinu nervozity taktnou poznámkou.

Keď sme dorazili do nemocnice, šlo to rýchlo. Mama mala pravdu. Asi im už dala echo, že prichádza na smrť vystrašená prvorodička. Vonku ma už očakávala sestrička s invalidným vozíkom a otráveným úsmevom. Manžel šiel priamo za nami a až na popud sestričky sa vrátil naspäť na parkovisko, aby mi vzal kvetinovú tašku so všetkými vecami. Na príjme som nadiktovala svoje údaje doktorovi v zelenom mundúre, a keď si vzal tehotenskú knižku v bublinkovom obale, uškrnul sa.

„Prvorodička, však?“

„Ja už teda pôjdem, áno?“ skúšal milovaný moju trpezlivosť, ale stlačenie jeho ruky mu rýchlo nápad s odchodom vyhovorilo. Trvala som na tom, aby bol pri pôrode. Na internetových stránkach som sa dočítala, že to utužuje vzťahy s matkou aj dieťaťom. A ja som chcela byť utužená.

Po dvadsiatich minútach ma sestrička vyviezla výťahom k pôrodnej sále. Ján bol v tesnom závese môjho nového dopravného prostriedku. Hlavná herečka už bola pripravená vyraziť na scénu, a keď mi ani odfukovanie podobné parnej lokomotíve nepomáhalo, vedela som, že je to tu. Zákonitý sa stále tváril viac ako taxikár než manžel, a tak som sa snažila sústrediť na pokyny doktora s dlhými bielymi fúzmi a bradou. To, že vyzeral ako Mikuláš, mu iba pridávalo na dôveryhodnosti. Pomohol mi vyliezť na chladnú kozu, a kým si pripravoval aj s pôrodnou sestrou nejaké nástroje, z ktorých ma oblieval pot, snažila som sa v miestnosti nájsť známu tvár. Chcela som ho pri sebe na odreagovanie stresu. Keď som ho uvidela v rohu izby, ako nespúšťa pohľad zo zadku mladej sestričky, ktorá chystala box pre bábätko, nepridal mi na pokojnosti. Až vražedný pohľad mu pripomenul, kde sa nachádza.

„Mamička, teraz tlačte!“ vyzval ma doktor pri pocítení prvých nutkavých pocitov na zbavenie sa tehotenského brucha. Ján mi stláčal ruky viac ako ja jemu a nevedela som, či kričím od bolesti z pôrodu, alebo od lámania prstov. Vtom nastal okamih, ktorý všetku bolesť vymazal ako šmahom školského zmizíka. Hlavu som natočila smerom k Mikulášovi, ktorý mi podal najkrajší darček, aký len žena môže dostať. Moju dcéru. Lea sa narodila presne o polnoci. Jej krik mi oznamoval, že už nikdy nebudem sama, nech by to s jej otcom dopadlo hocijako. Jej prítomnosť neroztopila iba moje srdce, ale aj to jeho. Jeho zelená tvár, ktorá nadobúdala rôzne farby každou mojou pôrodnou fázou, ostala rozjasnená ako vychádzajúce slnko.

„Je krásna,“ odčítala som mu z pier a v tej chvíli mi hlava padla od únavy na pôrodný stôl. Bola som šťastná. Dúfala som, že s novým životom, ktorý sme priviedli na svet, prídu aj zmeny. Ani som netušila, akú mám pravdu. Možno mi ten hore chcel niečo naznačiť, ale nikdy som nebola dobrý poslucháč.

1

A vtedy som ich uvidela. Krásne pieskové kachličky rovno do mojej rozbúranej kuchyne. Pasovali by s bielou kuchynskou linkou, ktorá bola v procese výroby. Ján sa pri jej cene chytal za hlavu a tvárou vyvrátenou k nebu prosil najvyššieho o osvietenie. Veru mal pravdu. Mohlo by ho osvietiť.

V diaľke som videla, ako sa ku mne šuchtavo približuje zamestnanec predajne s unudeným výrazom v tvári, akoby mal v obchode nátresk a od rána sa nezastavil. Biele tričko s logom predajne, ktoré mal natiahnuté na korpulentnej postave, bolo perfektnou reklamou pre obchod v zapadnutej uličke na okraji Buffala. Nebyť Jánovej šetrnosti, určite by sme ho nenavštívili. Takto sme aspoň zvýšili návštevnosť o jedného zákazníka za týždeň.

„Prajete si niečo?“ opýtal sa. Venovala som mu milý úsmev, poďakovala som za ochotu a radšej sa stratila medzi regálmi. To, že ma jedným okom sledoval, akoby som bola potenciálnym zlodejom a snažila si vystavené kachličky a drevené podlahy schovať pod letné tielko, som radšej ignorovala.

Po chvíli som našla aj Jána. Stál pri pulte obsluhy a so žoviálnym smiechom bavil mladé dievča, ktoré dlhými nechtami s ružovým nádychom udieralo ako ďateľ do klávesnice počítača. Z diaľky vyzeral schopne. Bol vysoký, so šticou tmavých vlasov a potmehúdskym úsmevom, ktorým rozptyľoval neznámu. Aj keď mu počas manželstva trochu narástlo brucho, neubudlo mu zo šarmu. Škoda, že teraz svoj šarm rozdával cudzej žene. Pristúpila som k nim, ale naďalej pokračoval v nezáväznom koketovaní, keď mi konečne venoval otrávený pohľad a pár teplých slov.

„Vybrala si?“ prehovoril slovensky a mykol hlavou na sekciu s kachličkami. Medzi sebou sme sa rozprávali po slovensky. Tak ma hocikedy podpichol a pritom hral chrumkavého na svojich amerických priateľov či kolegov. Aj tentoraz sa otočil s oslnivým úsmevom na mladú predavačku s bujným poprsím. Predpokladala som, že to bol jej darček k osemnástym narodeninám.

„Našla som jedny kachličky. Sú krásne. Len trošku drahšie,“ vyslovila som opatrne. Pri slove drahšie jeho zmysly potlačili príval tepla v trenkách a zapojili ekonomické a žgrlošské myslenie. Keď zo mňa vypáčil cenu kachličiek, teatrálne sa udrel po čele, zagúľal očami a spustil v rýdzej slovenčine.

„Si nejaká náročná, Miriam! V práci máme teraz menší výpadok pre let a odliv klientov, a tebe sa nemáli vybrať si najdrahšie kachličky v predajni!“ vypleštil na mňa hnedé oči s patričnou dávku pobúrenosti.

„Láska, nie všetko, čo je lacné, je aj kvalitné. Doteraz sme sa riadili len tou najnižšou cenou. Stále máme na účte peniaze z predaja môjho bytu. Na tie kachličky máme!“ snažila som sa udržať v hlase pokoj a milotu, ale ani tentoraz to nezabralo.

„Si neskutočná! Opäť mi musíš pripomínať, že máme peniaze z tvojho bytu! Ja som kvôli tebe predal svoje auto!“ Pri jeho odpovedi ma svrbel jazyk. Pred týždňom na mňa nasmeroval výčitku priamo na diaľnici, kde nám skapalo naše červené auto. Práve ono, mimochodom, bolo darčekom pre neho. Vraj keby svoje auto nemusel predať, mohli sme v Amerike jazdiť na ňom. To, že koľko by stála doprava jeho šrotu cez oceán, ho nezaujímalo. Za nášho tátoša v červenom, ktorého som mu kúpila k tridsiatym narodeninám, aby sme toľko nemuseli využívať autobus, sa mi okrem nadávok nedostalo jedinej vďaky. Prehliadla som hodenú rukavicu do ringu našich manželských hádok a pokúsila sa o kompromis.

„Tak sa poďme pozrieť do iných predajní a možno nájdeme niečo cenovo prijateľnejšie.“

„Je tridsaťpäť stupňov. Zaplať si tie sprosté kachličky, ale ja ti na ne nedám ani cent!“ Vtom sa otočil na päte, hodil milý úsmev k prsnatej predavačke a stratil sa vo dverách predajne. Neostávalo mi nič iné, len sa obrátiť na otráveného predajcu v napasovanom tričku a požiadať ho o zabalenie kachličiek. Po dvadsiatich minútach státia pri pulte obsluhy, kde si mladé dievča natáčalo na umelé nechty pramene blond vlasov, mi na malom vysokozdvižnom vozíku priniesli štyri veľké škatule s kachličkami. Po pípnutí karty, ktorá potvrdila výhru nad Jánovou šetrnosťou, mi vystavili bloček aj so záručným listom a nechali ma tam stáť aj so škatuľami a prekvapeným výrazom v tvári. Ochota personálu – nula bodov.

Bolo leto. Vonku pofukoval príjemný vetrík a ja sa som sa predierala aj s dvomi škatuľami pod jednou pazuchou a s ďalšou pod druhou cez celé parkovisko až k odstavenému autu, v ktorom sedel zamračený Ján. Nečakala som, že by mi pomohol.

Cesta domov prebiehala v klasickom duchu. Okolo nás jazdil samý debil a idiot, občas kretén, alebo sprostá krava. Fantázia mi pracovala naplno a pri predstave kravy s hnedou hrivou, sediacej za volantom malého kabrioletu, som sa rozosmiala. Spolujazdec na mňa nevrlo zagánil, a tak sme sa ďalej mlčky viezli až domov.

Chcel docieliť len jedno. Aby zo mňa urobil rovnakého chorobného sťažovateľa na svet, akým bol on sám. Ale takú zatiaľ ešte nehrali.

Boli sme doma. Vlastne v dome Jánových rodičov. Dom sa nachádzal v malom mestečku, severne od Buffala. Nebola to žiadna miliónová novostavba, ale starý dom, ktorý si prešiel niekoľkými rekonštrukciami. Za tých šesť rokov som si už zvykla. Ján tu nežil odjakživa. Prisťahoval sa sem s matkou a sestrou v ranej puberte. Svokor sem prišiel aj s pár kolegami zo stavebnej firmy, ktorú mali na Slovensku. Jeden z nich patril k solventnejším, a tak založil rovnakú spoločnosť v Amerike. Po čase si svokor uvedomil, že mu žena a deti nechýbajú, a tak vzťah s nimi zúžil na nutnú vyživovaciu povinnosť. O viac sa nezaujímal. Našiel si milenku, ktorá mu pomohla s biznisom, a stal sa spoluvlastníkom stavebnej firmy, ktorá spôsobila prevrat v doterajšej ekonomike. Stavali, zarábali, darilo sa im, až kým jeho milovaná neochorela. Jej choroba bola smrteľná a po poslednej rozlúčke predal svoje podiely a odkúpil dom, v ktorom s ňou žil. Mali si ho kúpiť spolu, keď by našetrili na plnú sumu. Život v podnájme bol pre neho ako starú školu nemysliteľný.

Samota mu nahnala rôzne depresie a nechuť žiť a rozhodol sa pretrhnuté väzby s rodinou na Slovensku spojiť. Do mesiaca a do dňa prišla svokra aj s deťmi do Ameriky a začali žiť spolu, akoby nikdy neodišli. Aspoň to bol ich prvotný zámer, aby deťom nespôsobovali väčšie trápenie. Tie dlhé roky o otcovej nevere netušili. Svokra sa však dlho z manželského zväzku netešila. Jej milovaný sa zmenil. Srdcom aj telom bol verný nebohej Ruske, a zo smútku ochorel. Zabila ho rakovina a bolesť z lásky. Ale darmo som sa snažila z Jána vytiahnuť zákulisie vzťahu jeho rodičov. Tá téma bola v ich rodine tabu. Tak ako väčšina informácií.

Napriek životu vo veľkomeste, ktoré bolo nielen majestátne, ale aj plné všakovakých aktivít, som Buffalo spoznala iba okrajovo. Vzhľadom na pobyt v jeho odľahlej časti, ktorá skôr pripomínala malú dedinu, som stále nepreskúmala jeho krásy. Po nasťahovaní som mala problém zatvoriť ústa. Prechod cez hlavné centrum plné ľudí, kultúr a mrakodrapov mi vyrážal dych. V tie prvé mesiace som však dokázala presvedčiť stereotypného manžela na aktivitu. Môj sen boli Niagarské vodopády. Miestnou dopravou by to trvalo necelú polhodinu do štátneho parku Niagara Falls. Výlet loďou by nás previedol po krásach, ktoré len tak niekto nezažije. Ján však moje nadšenie zabil povzdychom.

„Je to len masa vody, Miriam,“ zafrflal a pretočil očami. Sľúbil mi, že keď Lea vyrastie, až potom absolvujeme všetky atrakcie a výlety. Privolila som. Lea mala šesť rokov, no skutek utek. Neboli sme nikde. Jedine s kolegyňami som navštívila pár múzeí. V pamäti mi utkvela návšteva múze umenia Albright-Knox Art Gallery. Už len budova múzea bola ako z rozprávky. Piedestály a okrasné stĺpy podopierajú masívnu stavbu, ktorá sa podobá na sídlo sochy Abrahama Lincolna. On bol v mojom zozname ďalšou položkou hodnou videnia. Uvedomovala som si, že s peciválom Jánom je to nemožné.

„Synček, čo to Miriam vlečie do domu?“ prehovorila svokra z gauča. Opäť zahľadená na bingo, ktoré mala v obľube. Občas som ten dych zatajila aj ja, ale zo smradu a bordelu, aký tu dokázala urobiť za ani nie osem hodín mojej práceschopnosti. Víziou lepšieho života, vzduchu a poriadku bol náš dom. Ten sme si svojpomocne prerábali. Za utŕžené peniaze z bytu, ktorý som dostala ako svadobný dar, sme si vyhliadli starší dom. Predával ho svokrov bývalý spolumajiteľ firmy, a tak sa dohodli na výhodnej cene, ktorá náš rodinný rozpočet nezruinuje. Chýbala nám už len kúpeľňa, rozvody, stierky a mohli sme bývať.

„Moja milovaná manželka si kúpila nekresťanské kachličky do domu, mama! Ale nič jej nemôžem povedať, lebo si ich hradila zo svojho!“ odpovedal ofučane, keď som do chodby dotrepala poslednú škatuľu.

„Miriam, ako mi to vysvetlíš?!“ ozval sa Colombo v prepadnutom kresle z osemdesiatych rokov.

„Váš syn opäť preháňa. Obaja zarábame a bude to náš dom. Nevidím dôvod na to, aby sme šetrili na všetkom, čo doň investujeme. V kuchyni budeme pravidelne, tak tie kachličky musia aj niečo vydržať,“ odpovedala som diplomaticky, zastrčila si tmavé kučery za ucho a pobrala sa na tour de schody s pätnásťkilovým závažím.

„Ach, synček, ešteže si šetrný po mne. Takéto míňanie raz tvoju ctenú manželku pripraví o ten namyslený úsmev!“ zašomrala dostatočne nahlas, aby sa mi to dostalo do uší. Dnes som si zaslúžila bobríka trpezlivosti. Ani tentoraz som na jej jedovaté poznámky nereagovala a šetrila energiu. Radšej som presunula škatule do našej dočasnej spálne.

Ani tiché nadávanie a zlomenie nechta na ukazováku ma nerozhodili. Stála som v našej spálni. V strede veľkej izby trónila posteľ s vyležanými matracmi a infantilnými vankúšmi s mačacími podobizňami. Vzhľadom na to, že svokrina mánia v zbieraní túlavých zvierat sa pretavila do hmotných vecí, pripomínalo to tu miestnosť z natáčania hororov.

„K mame by si sa mala správať slušne,“ prekvapil ma Ján od chrbta a nohou posunul jednu škatuľu. Ou, nejaký náznak pomoci!

„Dobre vieš, ako sa vyžíva v komandovaní, a ty by si ju mohol pre zmenu prestať zapájať do našich konfliktov len preto, aby ti mal kto držať stranu!“ odvrknem nahnevane. Dostalo sa mi len pretočenia očí. Po šiestich rokoch som vzdala dohovárania, aby sa vyzul z topánok, keď vstúpi do domu, a zvykla som si na internátny štýl života, kde žiadne pravidlá neplatili a naša bacharka mala odpoveď na všetko. V novom dome som bola rozhodnutá rodinu naučiť móresom.

„Dobre, láska. Máš ich, a ak nebudeme mať čo jesť, najeme sa z tvojich kachličiek. A keď už spomínam jedlo, čo si navarila?“ potľapkal sa po škvŕkajúcom bruchu. Občas som mala pocit, že zarábam len na koncerty cigáňov, ktorí mu vyhrávali vo večne prázdnom žalúdku. S hlbokým nádychom som potlačila sarkazmus a s milým úsmevom odpovedám:

„A kedy som mala navariť? Po práci som sa ponáhľala na autobus, aby som stihla prípoj k predajni, kde si ma čakal. Pred chvíľou sme prišli domov, a ak sa nemýlim, tvoja matka určite opäť vybielila chladničku.“

„Tak sa poďme niekam najesť. Do mesta. Hm?“ Zostala som na neho civieť, či správne počujem. Hocijaké finančné útraty, ktoré boli nad jeho limit akceptovateľnosti, rozdýchaval pár dní. Jeho pozvanie ma prekvapilo. Odchodom do Ameriky vymizla aj určitá časť nášho porozumenia a lásky. Prišli sme na bojové pole, kde boli dva tábory. Svokra a Ján a svokor a jeho dcéra, Jánova sestra Mária. Každý sa ma snažil získať na svoju stranu, ale moja nestrannosť narobila viacej škody ako úžitku. Po svokrovej smrti sa Mária odsťahovala a vzniklo nové bojové pole, kde som hrala hlavnú úlohu. Tak to dopadne, keď sú dve gazdiné v domácnosti.

Sedeli sme v aute. Po desiatich minútach nepretržitej jazdy sme vyzdvihli Leu, ktorá nás už čakala pred školou. Od radosti ma vybozkávala a Jána slušne pozdravila. Ďalší fakt, ktorý ma zraňoval. S naším vzťahom slablo aj puto medzi nimi dvomi. Dúfala som, že podobnými rodinnými výletmi si k sebe opäť nájdu cestu. Malá sa uvelebila na sedák a po zapnutí pásu s očakávaním sledovala míňajúce ulice. „Do ktorej reštaurácie by nás tak mohol zobrať?“ špekulovala som v tichosti.

Na to, že sme žili v menšom meste, tu bola občianska vybavenosť nad limit očakávania. Aj keď tých dobrých reštaurácií bolo ako šafránu. Dúfala som, že naruší svoj stereotyp a prekvapí nás. Prekvapil. Opäť. Odbočil k McDonaldu. V duchu som si vyhovárala sklamanie, ktoré sa mi vrývalo pod kožu, a snažila som sa to vnímať pozitívne. Predsa aj posedenie vo fastfoode môže byť dobre stráveným rodinným časom. Až keď zastal pred obsluhou priamo do auta, moje nádeje sa rozplynuli.

Obsluha bola rýchla. Ledva som naplno prejavila sklamanie, a už mi nohy zohrievali papierové vrecká s jedlom. Po zaplatení si to namieril k matkinmu domu. Tesne pred ním zastal v poraste zelenej buriny a zaprial nám dobrú chuť. Už chýbal len výhľad na susedove páriace sa mačky na múriku. Rodinná idylka za zvuku pusteného motora a chrúmania hranolčekov či chlípania studenej koly bola jasným dôkazom o jeho nízkej fantázii. Nemohol sa čudovať, keď som večer zaľahla a nezapriala mu dobrú noc. Kyselina z McDonaldu to urobila za mňa.

2

Ráno. Deň v práci prebehol rýchlo. Malá biela ošarpaná budova, ktorá potrebovala rekonštrukciu rovnako dlho ako ja sex, bola hlavným strediskom nešťastných osudov, ktoré sme menili na šťastné. Pracovala som v neziskovej spoločnosti, ktorá sa zaoberala začlenením ekonomických a vojnových migrantov do spoločnosti. Robili sme s ľuďmi, ktorí platili nedôveryhodným prevádzačom s falošnými dokladmi, alebo s tými prepravovanými v kovových kontajneroch na nákladných lodiach. Boli niekoľko dní bez vody, jedla a svetla a veľa z nich počas prevozu dodýchalo. My sme boli tí, čo sa im skutočne snažili splniť žalostný american dream.

Všetky kolegyne skončili doma s črevnou chrípkou. Prilepené o záchodové dosky a s tvárami v lavóre. V pondelok prišla nová donášková služba a ten majonézový šalát síce vyzeral chutne, ale dala som prednosť radšej mäsu. Dobre som urobila. Predstava momentálnych teplôt a bordelu, ktorý má svokra na toalete, by ma pripravila o zdravý rozum.

Po vybavení troch klientov, ktorých sme si s kolegyňou rozdelili, keďže aj ona sa vyvarovala all inclusive pobytu na toalete, sme to zabalili. Po práci ma mal vyzdvihnúť Ján, a tak som si to namierila priamo do nového kvetinárstva. Už dlho som poškuľovala po žltých slnečniciach v malom črepníku. Milovala som slnečnice. Pripomínali mi naše začiatky. Tie som zbožňovala. Po krátkom čase nášho chodenia sa nám zažiadalo fyzického zblíženia. Rodičia boli stále doma a on fungoval na ubytovni. Tak sme nasadli do jeho auta a vyviezli sa až za mesto do slnečnicového poľa. Ján si zakryl tvár rukami, oprel sa o auto a mala som pár minút, kým odpočítal rovnú stovku na moje skrytie. Ani vtedy slovo nedodržal, a tak ma po pár minútach našiel a ako odmenu dostal mňa. Lea bola dieťaťom slnečníc. Plodom našej nerozvážnej mladíckej lásky.

Stála som na autobusovej zastávke a v rukách zvierala žltý črepník. Spomienky sa mi zhmotňovali do obrazu každým nádychom. Až keď ma drevená barla nedočkavej dôchodkyne udrela pod rebrá, precitla som do reality. Ján autom jazdil pravidelne aj napriek komentárom k jeho farbe, a tak som bola odkázaná na hromadnú otravnú. Občas pohoršená, občas svedkom milých výjavov, keď sa pár asi osemdesiatročných dôchodcov rozprával o živote. Pristihla som sa, ako natŕčam uši sťa mimozemské radary, aby som zachytila každú spomienku, ktorú premieľali v ústach. Potom prišli dni ako tento. Sadla som si k oknu a v tesnom závese za mnou si prisadla mladá dievčina s vyholenou hlavou a s viacerými železami na tvári, ako mal chirurg vo svojej ambulancii. Zvykla som si, že v Amerike nič neriešili. Neposudzovali, a ak náhodou, ladne to zamaskovali za otrávené tváre a prinajhoršom sa človek ocitol na sociálnej sieti. Tam sa z módneho alebo mejkapového faux pas smiala skupina výrastkov. Keby sa dievčina takto ukázala za bieleho dňa v bratislavskej električke, už by ju partia ortodoxných kresťanských dôchodkýň ťahala za vlasy za prvým exorcistom.

Som doma. Svokra bola na moju radosť v chráme Božom. Obďaleč domu stál evanjelický kostol, kde bola varená-pečená. V poslednom čase tam trávila väčšinu svojho dôchodku. Tú druhú časť venovala buzerovaniu všetkého živého, čo sa mihlo v jej blízkosti. Dnes som vypustila všetky čierne myšlienky.

Ján ma prekvapil svojou aktivitou. Možno až priveľmi. Ledva som položila slnečnice na starý drevený stolík, spustil.

„Pobaľ Leu aj seba na dva dni. Musíme vypadnúť,“ oznámil mi, keď som prekročila prah našej spálne. Na posteli trónil zaprášený kufor, ktorý ešte v minulosti využíval na služobné cesty, a čakal, kým nás pobalím.

„A kamže to ideme?“

„Láska, nemám náladu sa tu vybavovať. Potrebujem z tohto prostredia vypadnúť, dobre?“ prihovoril sa mi s prekvapivo milým oslovením. Naveľa som prikývla. Nemalo zmysel z neho ťahať ďalšie informácie. Buď ho rozčertila mama, alebo nenažraní klienti, ktorých neprehovoril na mimoriadne výhodnú kúpu státisícového auta.

Obrátila som sa ku skriniam. Do kufra som nahádzala prvé, čo mi napadlo. Nevedela som totiž, kam ideme a čo tam budeme robiť. Manžel bol stále skúpy na slovo, a tak som zapojila intuíciu. Pre istotu som si zabalila spodnú bielizeň, plavky a teplejšiu mikinu. Ako som ho už poznala, pobalila som aj jeho. Ešte by frflal, že na neho nemyslím. Nedávno som čítala vtip, ktorý k momentálnej situácii pasoval ako riť na šerbeľ. Žena s hnevom kričala na muža, aký je lenivý, nestará sa o seba a všetko robí za neho. Mal sa pobaliť a vypadnúť z domu. Muž jej promptne odpovedal – ty ma pobaľ! V robote sme sa takmer pocikali od smiechu. Teraz som sa len uškrnula a postavila sa k jeho skrini, z ktorej som vzala pár kusov oblečenia. On totiž na takéto veci hlavu nemal a veľakrát som mu musela pripomínať, aby si veci hodil do koša na špinavé oblečenie. Spolu aj s matkou razili teóriu, že smrad sa dá najlepšie prekryť ešte väčším smradom, a to tým z nekvalitnej voňavky.

Keď som do kufra naukladala aj Leine veci, zatvorila som ho a ohlásila Jána. Ten mi venoval povzdych nad zbytočne plným kufrom, vzal ma za ruku a vyviedol z domu. Namieril si to priamo pred školu, a keď sme malú naložili do auta, mohli sme vyraziť. Obe sme mali nadšenie v očiach. Boli sme ženami činu, zmien, aj keď život v Amerike nebol takým adrenalínovým, aký som si ho predstavovala. Ján sa až v Amerike ukázal ako človek milujúci stereotyp. Hocijaká zmena a odchýlka od noriem ho dokázali vytočiť. Postupne som si zvykla na jeho krik, aj keď za čias nášho chodenia som ho milovala viac.

Kilometre ubiehali a moja zvedavosť narastala úmerne s nimi. Môj súkromný šofér, s rukami položenými pevne na volante, sa tváril tajomne. V slabej chvíli mi napadlo, či nejdeme na Slovensko, a tak by sa mi konečne splnil sen uvidieť rodičov. Už šesť rokov sme sa nevideli a jediný náš kontakt umožňoval internet. Všetky peniaze šli do domu, a aj tak si vždy našiel výhovorku, prečo chce ostať v Amerike. Srdce sa mi nadšením rozbúchalo. Až keď minul odbočku na letisko, pohltilo ma sklamanie. Domov mi chýbal. Rodičia. Priatelia. Pocit byť niekde len prisťahovalcom alebo ako na nechcenej návšteve ma umáral. Myslela som si, že po troch rokoch aktívneho navštevovania anglických kurzov sa jazyková bariéra zborí a s ňou aj pocit cudzinca. Omyl. Obaja sme zjavne verili, že ak už bude náš dom v obývateľnom stave, aj náš vzťah sa zlepší a konečne nájdeme ten pokoj a rodinný prístav, ktorý sme hľadali. Hlavu som si pritlačila o sklo a zatvorila oči. Často som si predstavovala, ako sa zvítam s rodičmi a vrátime sa k starému spôsobu života. Ale tam, kde sa láska vytrácala, by nepomohlo ani Slovensko.

Po dvoch hodinách sústavnej cesty cez dediny a malé mestá ma prebudil zo snenia.

„O chvíľu sme tam!“ zvolal nadšene a ďalej sledoval vozovku. Mala som možnosť kochať sa krásnou okolitou prírodou, ktorú v meste človek nevidel. Ako dieťa som milovala podobné výlety. Otec nás vždy brával okúpať sa k jazeru, alebo si len tak opiecť slaninu na prírodnom ohnisku. Napriek môjmu jedináčikovaniu mi rodičia robili zaujímavý program každý víkend. Zdolávali sme kopce, hory, jaskyne, hrady. Poznala som všetky jazerá a potoky v okolí, a keď už nebolo počasie na kúpanie, chodili sme na ryby. Dnes som dýchala atmosféru nielen nosom, ale aj očami. Dobrú polhodinu sme šli cez provizórnu cestu z udupanej zeme. Zelené stromy tvorili príjemný tieň, a tak sme nemali pocit, že sa varíme vo vlastnej šťave. Na chvíľu som pocítila vôňu domoviny. Vôňu Slovenska a výletov s otcom a mamou. Vzrušenie, ktoré mi prenikalo až do špiku kostí, a dobrú náladu. Lea zozadu híkala nad pasúcimi sa zubrami. Boli pýchou priestranného Buffala.

„Sme tu!“ prerušil naše hlasné nadšenie z prírody a odbočil k malému zrubu, ktorého trámy odkrývali priezračné jazero.

Keď auto zastavilo, bez slova som z neho vyskočila a nevedela som vydať ani hláska. Vôňa dreva a kvetov sa nedala vymeniť za žiaden pach spálenej gumy, asfaltu a vyhriatych domov. Tento vzduch vyrazil dych aj samotným pľúcam.

„Je to nádherné,“ dostala som zo seba a prvýkrát venovala pohľad aj Jánovi a Lei, ktorí taktiež očami šacovali každý milimeter okolitej nádhery.

„Prenajal som ju od kolegu. Vraj sem nikto nechodí a v jazere sa dá kúpať.“

„Mami! Poďme sa kúpať!“ skríkla dcéra a dožadovala sa svojich bodkovaných plaviek. Ján pristúpil ku kufru, nahmatal plavky a podal jej ich aj s kľúčmi.

„Prezleč sa a pôjdeme to tu preskúmať,“ usmial sa a nespustil z nej zrak, až pokým sa nestratila v zrube. Vtom sa otočil a podišiel ku mne. Tušila som, že sa chcel malej nachvíľu zbaviť. Načiahol sa po mojich rukách a jemne ich stisol.

„Chcem, aby sme to medzi nami urovnali. Za tie kachličky a tak,“ pokúsil sa o ospravedlnenie a schoval mi tvár do dlaní. Tentoraz mi nevyrazil dych čistý vzduch ani krásna príroda, ale on. Keď sa ku mne nahol a pobozkal ma, myslela som si, že snívam.

Ján nebol romantik. Ani omylom. Jeho romantiku vystihovala záľuba v porne. To si neváhal pozrieť aj predo mnou, márne som sa odúvala. Dnes sa poriadne hecol a prvýkrát som nepátrala po dôvodoch jeho nečakanej zmeny. Chcela som veriť, že to robí od srdca a konečne ho niekto tam hore ovalil dobre mierenou ranou a z Jána sa stal môj vysnený chlap.

Netrvalo dlho a z našej intímnej chvíle nás vytrhlo ukričané tornádo. Lea, oblečená v bodkovaných plavkách so slnečnými okuliarmi, ktoré mala narazené na opálenom nose, poskakovala pred zrubom a vyzývala nás na preskúmanie jazera. Ján k nej ako nebezpečný vlkolak teatrálne podišiel, prehodil si ju cez plecia a hulákajúc leteli k jazeru.

„Dávajte si pozor!“ okríkla som ich. Rozhodla som sa nazrieť do zrubu a oddať sa svojej zvedavosti.

Bolo to také romantické, pohodové, rodinné, že sa mi náš večne nedokončený dom zdal príliš chladný vo svojej finálnej verzii. Vstup tvorila úzka chodba a po bokoch troje dverí. Jedny ústili do malej kuchynky. Rohová lavica s červeným poťahom pripomínala časy u mojej prababky. Moja prieskumná akcia pokračovala. Oproti kuchyni sídlila menšia izba so starou sedačkou s veľkými ušami, malým konferenčným stolíkom a televízorom, ktorý bol ešte čiernobiely. Zostávala posledná izba. Najmenšia a najkrajšia. Posteľ s nebesami a nadýchanými duchnami pôsobila kráľovsky. Oproti posteli bol drevený oblok, spoza ktorého som mala priamy výhľad na jazero. S trochou sily som ho otvorila a letný vánok mi pohladil tvár.

„Poď za nami!“ skríkol Ján, keď uvidel moju slnkom pobozkanú tvár. Zanechala som krásu v dome a šla sa ovlažiť. V úzkej chodbe som sa prezliekla do čiernych plaviek a vyšla pred dom. Telom mi lomcovala menšia nervozita. Už dlhšie som pred ním nebola takáto odhalená. Pár mesiacov sme boli skôr spolubývajúci ako manželia. Spávali sme v jednej posteli, rozprávali sme sa, ale čo sa týka určitých manželských povinností, to sme si každý riešili osamote a po svojom. Ján pred pornom a ja vo svojich snoch s nejakým opáleným zberačom pomarančov v mojom vytúženom Španielsku.

„Maminaaa!“ zdravila ma Lea z diaľky a ďalej sa venovala špliechaniu. Nohy som zaborila do trávnatého koberca a prešla vydupanou cestičkou až k vode. Môj strach z hmyzu a nasratých ôs a včiel, ktoré len čakali v tráve na svoj útok, ma neprešiel ani v dospelosti. Vonku muselo byť minimálne tridsaťosem stupňov, a to sme boli krytí stromami. Dostala som sa na drevenú lávku, z ktorej som skočila do priezračnej vody. Bol to pocit znovuzrodenia. Pri ušiach a celom tele som cítila chladné bublinky, ktoré mi obopínali a ochládzali rozhorúčené telo. Len čo som sa vynorila, už na mňa skočila rozradostená Lea. Toľko šťastia som jej v očiach už dlho nevidela. Ako rodina sme nechodili na podobné výlety. Buď som bola v práci ja, alebo Ján, prinajhoršom sa nám pokazilo auto alebo neboli peniaze. Teraz som si ten odpočinok, prírodu a jej šťastie mohla dosýta vychutnať.

Po troch hodinách Leinho skákania, špliechania, ponárania a snaženia sa potopiť každého, kto bol poruke, sme sa ukryli pred čoraz agresívnejšími slnečnými lúčmi do zrubu. Ona na ušatý gauč v obývačke, ktorú si vydupala, a my v nebeskej posteli. Zaspala som pomerne rýchlo, až kým ma nezobudil niečí hlas. Pretrela som si ospalé oči a posadila sa na posteľ. Ján vedľa mňa neležal, aj keď jeho hlas odniekiaľ doliehal. Nohy som spustila na zem a podišla k obloku. Stál presne pod ním. S niekým telefonoval a znel nervózne.

„Buď prídeš dnes, alebo to poviem v práci a máš smolu!“

Pulzujúca žila na mojom rozpálenom čele by hneď dala Miriam znať, že sa niečo deje. Srdce mi búšilo ako pred infarktom. Nevedel som, ako umlčať tok slov mojej milenky. Áno, milenky. Už to tak je. Po Leinom narodení mala viac pochopenia pre vymieňanie plienok a pranie ovracaných tričiek ako pre manželské potreby. Jej nechuť plniť si manželské povinnosti ma dohnala pred dvere nevery. Nebál som sa zaklopať a smelo vstúpiť. Zo začiatku to bolo nevinné. Pohyboval som sa v lokalite, kde bolo viac prisťahovalcov, a medzi nimi aj Česi a Slováci. Práve tam som našiel prácu v jednej predajni automobilov a, čo čert nechcel, majiteľova manželka bola krásna Slovenka. Dlhé nohy, svetlé vlasy, plné prsia. To, že jej vyvolený bol starší pán, typicky zaokrúhlený Američan, ju nezaujímalo. Inštinkt lovca na seba nenechal dlho čakať, a tak v jeden večer som namiesto umývania podlahy mladú krásku šmykol na kapote luxusného auta. Riskoval som stret s výpoveďou, ale opálená pokožka dvadsaťpäťročnej milenky mi stála za ten risk. Nečakal som, že sa zamiluje. Že z rýchloviek sa stanú posteľné orgie na fiktívnych služobných cestách. Že rýchle telefonáty sa natiahnu na hodinové a z domu sa budem musieť vytrácať pod zámienkou vyvetrania matkinho zverinca, ktorý som z duše neznášal. Nečakal som ani to, že mladá si bude nárokovať na moju osobu o hociktorej hodine, kedykoľvek počas dňa. Nechcel som nechať so sebou zametať, ale ani o ňu prísť. Zbytočne som sa zamotával do vlastných klamstiev a hlavne teraz, keď som sa rozhodol s Miriam udobriť.

„Nemôžem, počuješ? V pondelok, dobre?“ šepkal som do mobilu. Dohoda s Petrou znela jasne. Ak aj zavolá, musel som ju oslovovať v mužskom rode a najlepšie menom môjho kolegu Noela. Stavil som na antipatiu, ktorú k nemu Miriam prechovávala.

„Takže ženička ti je prednejšia?!“ posmešne sa zachichotala a mne dochádzali výhovorky. Bridilo sa mi večné doprosovanie sa ženským, ale vedel som, čo je v hre. Dobrý džob a Petrine päťky.

„Nie, to dobre vieš, ale musím tu ostať kvôli dcére. Potom ti to s radosťou vynahradím. Sľubujem!“ Naveľa privolila. Cmukla do telefónu, na čo sa mi telom prehnali zimomriavky pri predstave jej plných pier, a následne zavesila. Ešte pred návratom za Miriam som poctivo z mobilu vymazal jej obnažené fotky a premenoval ju na Noela, podľa kolegu. Keď som vstúpil do spálne a našiel ju sedieť s prekvapenou tvárou na posteli, zostal som zarazený. „Snáď nič nepočula!“ prebehlo mi mysľou.

„Kde si bol?“ opýtala sa bez podozrievania. Na chvíľu ma to upokojilo.

„Volal Noel. Chcel, aby som dnes šiel do práce, ale zrušil som ho,“ pristúpil som k nej a pobozkal ju do vlasov. Mal som to v suchu.

„Takže to malo byť to pondelkové vynahradenie?“ prekvapila ma a s bradou zaborenou v jej vlasoch som premýšľal nad ideálnou odpoveďou.

„Áno. Dobre vieš, aký je dotieravý!“ Súhlasne prikývla. S vtieravým kolegom mala svoje skúsenosti, a tak som si vymyslel perfektné alibi na svoj nečakaný telefonát.

„Lea ešte spí. Keď vstane, pôjdeme sa prejsť. Čo ty na to?“ objala ma okolo pliec a neostávalo mi nič iné, len súhlasiť.

„Oddychuj. Večer si urobíme romantiku,“ zašepkal som jej do ucha a upokojoval ma úsmev na jej perách. Vedel som, ako na ženy, aj po rokoch manželstva.

3

Ležal som v posteli a čakal, kým zaspí. Dúfal som, že mi nezazvoní mobil a Noel sa nezačne dožadovať mojej spoločnosti. Po hodine bdenia som v pokoji zaspal. Vstal som až ráno, aj to na vôňu jedla.

„Raňajky!“ zvolala Miriam, a tak som si na nohy natiahol šortky. Už zrána poriadne pripekalo. V provizórnej kuchyni sedela aj Lea. Ústa mala špinavé od medu a napchávala sa vafľami. Miriam stála pri sporáku len v plavkách a mokrou handrou si zvlhčovala čelo. Až teraz som si všimol, aká je krásna a hlavne pochudnutá. V minulosti som sa jej smial za jej vyčnievajúce boky. Bol som síce na kypré tvary, ale jej zadok sa mi zdal skôr roztečený. Teraz bola iná. Mala dlhšie vlasy, chudšie nohy, trčali jej rebrá. Trochu som si protirečil, keď som jej pred mesiacom nadal do lenivých žien. Zjavne na sebe popracovala.

„Volal ti Noel. Až trikrát. To je naozaj otravný človek!“ pokrútila hlavou a obrátila ďalšiu vafľu. Telom sa mi prehnali zimomriavky. Pri predstave toho, čo by nastalo, keby ten telefón zdvihla, ma oblieval studený pot.

„Radšej mu zavolám, či sa náhodou niečo nedeje, dobre?“ vycúval som z miestnosti.

„Ale pohni si, inak ti to vychladne!“ zakričala za mnou, ale to už som kráčal k autu. Musel som byť čo najďalej od zvedavých uší. Ruku som si priložil k čelu a tým zakryl otravné slnko, ktoré mi blyšťalo do očí. Telefón som zdvihol k uchu a čakal na príhovor nástojčivého kontaktu. Ozval sa pomerne rýchlo.

„Prečo si mi nedvíhal?“ zaznel vyčítavý ženský hlas. Robil s mojím telom divy. Nemohol som si pomôcť, vzrušovala ma každým tónom.

„Spal som, láska. Nemohol som dvíhať. Čo si zabudla? Som na rodinnom výlete,“ zazíval som znudene, aby nemala podnet na žiarlivosť.

„A ja ťa tu čakám. Nahá. V našej izbe,“ zafňukala. Pretočili sa mi oči pod viečkami od vzrušenia. Verne som si dokázal predstaviť jej telo.

„Netráp ma. Zajtra. Už len zajtra,“ nadýchol som sa s túžbou na jej telo.

„Nie. Dnes. Ešte dnes, zlatko. Budem tu iba doobeda, a ak neprídeš, asi sa posťažujem,“ zasmiala sa a položila. Znervóznel som. Nevedel som, či jej vyhrážky stoja na vode, alebo je schopná aj činov. Otočil som sa k zrubu a v duchu premýšľal, čo vymyslieť a ako sa nenápadne vytratím z rodinnej idylky bez hádok. Odrazu sa vo dverách zjavila Miriamina postava. Rýchlo som si pritlačil mobil k uchu a horlivo hromžil na imaginárneho volajúceho. Keď som ukončil hovor a schoval mobil do vačku, venovala mi prekvapený pohľad.

„Čo sa deje?“

„Ále, musím ísť do práce,“ nahodil som nešťastnú tvár, potláčajúc vzrušenie, aké mi spôsobovala myšlienka na milenku.

„To nemyslíš vážne! Však sme si dnes naplánovali opekanie a prechádzku v lese! Boli sme tu sotva deň. Malá bude nešťastná!“ smutne sklonila hlavu. Cez telo sa mi predrala výčitka z klamstva. Chcel som nasýtiť vlka aj ovcu, a tak mi napadla spásonosná myšlienka.

„Pozri, ak nevybavím tohto klienta, môžeme sa rozlúčiť s mojím povýšením a taktiež s nejakým dokončovaním domu.“

„Chceli sme len jeden víkend. Jeden jediný víkend,“ hlesla nešťastne a zadívala sa na jazero.

„A čo keby ste tu s Leou ostali a ja sa poobede vrátim? Vybavím klienta a prídem. Hm?“

„A čo jej poviem? Prečo si odišiel?“

„Povedz, že som išiel nakúpiť, alebo som jej išiel po prekvapenie. Niečo si vymysli. Naozaj už musím ísť,“ naliehal som. Potreboval som, aby nadobudla pocit neodkladnosti.

„To sa s nami ani nenaraňajkuješ?“

„Čím skôr to vybavím, tým skôr budem tu,“ venoval som uprený pohľad do jej neveriacich očí. Nakoniec privolila. Vtisol som jej bozk na nespolupracujúce pery a vykročil k autu. O chvíľu som už opúšťal lesnú cestu zrubu.

„Dávaj si pozor!“ odčítal som jej z pier a následne sa mi stratila z dohľadu. Keď som bol v dostatočnej vzdialenosti, siahol som po mobile a vyťukal známe číslo.

„Som na ceste.“

Lesík sa mi strácal z dohľadu a čakala ma hodinová cesta po diaľnici. Tu i tam ma prepadla výčitka. Sedela mi na pleci ako malý anjel, čo sa mi snažil vyhovoriť naplánovanú akciu. Je naozaj milenka dôležitejšia než dcéra a manželka? Nemal som sa radšej otočiť a zachrániť to, čo sa ešte zachrániť dá? Nepoznal som správnu odpoveď – tajničky mi nikdy nešli. Nemal som na to nervy a ani hlavu, ale tentoraz by som do okienok vpísal správnu odpoveď. Bohužiaľ, keď som si začal s milenkou, spolu s mojím zdravým rozumom a časťou financií uchmatla aj moje srdce.

„Páčilo sa ti to?“ opýtala sa po rýchlom výkone a potiahla si prikrývku na rozpálené telo.

„Samozrejme!“

„Ostaneš aj na noc?“ žmurkla a podala mi pohár so šampanským.

„Ešte dnes sa musím vrátiť. Som na rokovaní.“

„A s kým rokuješ?“ koketne sa usmiala a dala mi najavo ďalší záujem o moje posteľné skúsenosti.

„S týmito dvomi kráskami.“ Pretočil som sa na jej nahé telo a zaboril tvár do jej pŕs. Bola balada užívať si ženské telo. Miriam ma vždy vyhnala skôr, ako som sa o niečo pokúsil. Po niekoľkých odmietnutiach som si našiel inú cestu k rozkoši.

„Ja však nechcem, aby si odišiel,“ zamraučala mi do uší a zaklipkala predĺženými riasami.

„Musím. Sľúbil som to dcére.“

„A kto ti je prednejší?“ Jej otázka ma šokovala. Už dlhší čas som nadobúdal pocit, že začína náš vzťah brať viac z citovej roviny ako z tej sexuálnej. Aj ja som ju mal rád, cítil som k nej niečo neidentifikovateľné, ale stále som nebol ochotný uprednostniť ju pred rodinou. Prestávalo sa mi to páčiť.

„Hlavne mi takéto otázky neklaď a najdôležitejšia je mi, samozrejme, dcéra. Medzi nami je iný vzťah a ten sa mi mimoriadne páči, ale už musím ísť,“ poťukal som prstom po náramkových hodinách a rýchlo sa postavil vedľa postele. Bol pravý čas na odchod. Zozbieral som zvyšok ráznosti dúfajúc, že si to opäť nevysvetlí po svojom, ako to majú ženy vo zvyku.

„Ja chcem viac než víkendové či pracovné rýchlovky. Rozveď sa!“

„Rozviesť?“ zopakoval som šokovane.

„Áno. Obaja sa rozvedieme a začneme spoločný život. Čo ty na to?“ Vystrúhal som grimasu nesúhlasu s jej nápadom, ako som to robieval pri Miriam. Pri spomienke na ňu mi zostalo ťažko na hrudi.

„Petra, ja som si to takto nepredstavoval,“ skúšal som opatrné vycúvanie z prekérnej situácie. Navliekajúc si košeľu cez hlavu, v boji s gombíkmi, súkal som zo seba dôvody, prečo rozvod nepripadá do úvahy. Jej tvár sa razom zmenila. Zamotaná v prikrývke zvraštila čelo.

„Čo tým chceš povedať?“ Petrin pohľad neveštil nič dobré. Horšie ako nasratá manželka bola nasratá milenka, ktorá mala k dispozícii všetky tromfy, ktoré mali byť zahalené rúškom tajomstva. Čokoľvek by som teraz povedal, len prilejem benzín do ohňa. Niekde som čítal, ako pomalé artikulovanie s upreným očným kontaktom dokáže prinútiť človeka akceptovať všetko, čo sa mu povedalo. Opatrne som sa usadil na kraj postele, chytil jej útle ruky a zadíval sa jej do namosúrenej tváre.

„Bral som náš vzťah ako spestrenie popri našich manželstvách. Nebudem sa rozvádzať. Mám dcéru, ženu, rekonštruujeme dom a rozvodom by som prišiel aj o prácu. Vieš, aké ťažké bolo vypracovať sa? Rád budem s tebou aj naďalej, ale určite nie ako oficiálny pár. Však aj ty máš svojho muža rada. Nikdy by som ti nedal toho toľko, čo ti dáva on!“ Venoval som jej úprimný úsmev a pohladil ju po namaľovanom líci. Pokojne by ma potešil súhlasný úsmev a v lepšom prípade udobrovanie v podobe ďalšieho sexu či fajka mieru. Petra však mala očividne iný názor. Naletel som šarlatánom. Pohľad nezabral.

„Takže ma máš iba na sex?“ vyštekla a ruky si založila v bok. Miestnosťou sa rozoznel zvuk môjho preglgnutia. Trafila do čierneho.

„Vypadni!“ zasyčala, postavila sa vedľa postele a natiahla si čierny hodvábny župan.

„Nedurdi sa!“ tvár mi zdobil pobavený úškrn a moje ramená ju tlačili k sebe.

„Vypadni!“ zopakovala s nástojčivým tónom a namierila rukou k dverám hotelovej izby. Po chvíli som to vzdal. Bolo zbytočné sa jej doprosovať.

„Dobre. Aj tak som chcel ísť!“ klamem presvedčivo. Načiahol som sa po mobil, kľúče od auta a nahnevane som vykročil k dverám.

„Vidíme sa zajtra,“ vtisol som slová pomedzi zatvárajúce sa dvere. Reakcia neprišla. V konečnom dôsledku mi to vyhovovalo.

Keď moje auto opustilo brány najdrahšieho hotela v meste s perfektným jedlom, ktoré som rád s Petrou skúšal, hoci mi účtenka spôsobovala vnútorné muky, rozhodol som sa zavolať Miriam. Za tú chvíľu som si v hlave pripravil perfektný opis dnešného dňa, aj možné výhovorky na jej zvedavé otázky. Mobil bol vybitý. „Kurva!“ v zlosti som tresol do volantu. Dúfal som, že jej nenapadne zavolať do práce. Mal by som po chlebe.

Sedela som v izbe. Pohľadom hladila Leu. Spala. Tmavé kučery jej zakrývali tvár a ruky si pritiahla k telu ako pri modlitbe. Milovala som sa na ňu dívať. Hrudník sa jej dvíhal v pravidelnom rytme. Dnes som sa jej zobudenia obávala. Poznala som ju. Len čo by otvorila oči, dožadovala by sa sľubov, ktoré jej narozprával Ján. V tom bola zásadová. V sľuboch. Kukučkové hodiny ohlásili jeho päťhodinové meškanie. Žiadna správa, kde sa nachádzal, a mobil vypnutý.

Keď hodiny zakukali opäť, začínala som maľovať čerta na stenu. Až zvuk bŕzd a piskot gúm pod zrubom mi dovolili nadýchnuť sa. Opatrne som opustila izbu, v ktorej spala Lea, a ako namazaný blesk som letela pred zrub.

„Čo to malo znamenať?“ venovala som mu nasrdený pohľad.

„Čo?“ zatváril sa prekvapene a skúmavo mi šacoval tvár.

„Ako čo? Človek sa ti nevie dovolať! Namiesto dvoch hodín si preč pol dňa a potom prídeš s fľašou v ruke a výrazom, akoby si vyhral v športke!“

„No, musíme predsa oslavovať. Povýšili ma!“ zvolal radostne a zdvihol šampanské nad hlavu ako hokejisti svoju trofej. Vzal mi vietor z plachiet, a to som si za tú chvíľu pripravila krásny predslov o jeho nezodpovednosti.

„To je skvelá správa, ale aj tak si sa mohol ozvať,“ miernila som svoj vyprchajúci hnev, aj keď mu to nehodlám uľahčiť.

„Už sa toľko nedurdi. S vyšším platom prídu vyššie nároky a konečne zariadime dom a odsťahujeme sa. To si predsa chcela, nie?“ Nezostávalo mi nič iné, len súhlasne prikývnuť. Pristúpil ku mne a schoval ma do náručia. Chcela som veriť, že by sa povýšením upravil aj náš chladnúci vzťah.

Pevne som ju privinul k hrudi a ďakoval všetkým anjelom a svätým, že na moje klamstvo neprišla. Vedel som, že povýšenie vo firme nehrozilo, jedine ak povýšenie na obrábača roka. Preťahoval som manželku svojho chlebodarcu a to nebol najrozumnejší nápad. Šéf bol poriadny lakomec. Keby som nevidel jeho doklady, prisahal by som, že je to určite Slovák. Všetky peniaze vrážal do radodajnej manželky, ktorej sa všetko málilo a teraz sa nacucla aj na mňa.

„A čože ťa povýšili? To kvôli tomu klientovi?“

„Akému klientovi?“

„Však ten, za ktorým si išiel...“ venovala mi krátky podozrievavý pohľad. V jej očiach som videl náznak pochybností. Teatrálne som sa udrel do čela s výhovorkou na toľké šťastie, ktoré spomalilo moje myslenie. Jediná chyba klamárov je tá, že si nie vždy pamätajú všetky svoje klamstvá. Ja by som tými svojimi napísal bibliu pre neverníkov.

„Lea ešte spí. Poď sa najesť a pobalím nás. Aj tak už dnes prechádzku nestihneme,“ neodpustila si malú výčitku a stratila sa vo dverách. Mrzel ma skazený víkend, ktorý som prácne plánoval. Pri neskoršom obede som vytesnil z hlavy obavy zo zajtrajšieho dňa. Pracovať s ňou, keď mala svoje dni alebo bola nahnevaná, bola hotová pohroma. Určite mi bude chcieť dať zabrať, nielen z trenkového hľadiska.

Miriam pobalila všetky veci a mlčky čakala pri peci, pokým sa najem. Potom sme zobudili dcéru, ktorej som s rukou na srdci sľuboval rovnaký výlet aj nabudúce. S menším sklamaním v tvári to pochopila. Mohli sme vyraziť. Počasie sa za hodinu zmenilo a mračilo sa na búrku. Cesta domov sa niesla v duchu rádia a Leinho hmkania v rytme popových pesničiek. Manželka ma odignorovala aj pri vybaľovaní vecí z kufra. Ktovie, akoby dopadol výlet, keby som sa nehnal za neutíchajúcou túžbou po nemanželskom sexe.

„Nechaj, ja to zoberiem,“ ponúkol som sa jej. Očakával som hnev.

„Ja ti to večer vynahradím,“ dodal som.

„Akože tento víkend?“ opýtala sa s dávkou irónie a stratila sa v dome. Tam už čakala iná prekážka, ktorú som musel zdolať. Po tomto víkende som si do imaginárneho diára napísal rekord. Podarilo sa mi nasrať tri osudové ženy.

„Maminka, môžem sa ísť hrať do svojej izby?“ opýtala sa ma Lea, keď sme dovliekli do domu všetky veci z kufra auta. Bola som sklamaná a netajila som to ani pred Jánom. V mysli som si predstavovala krásne strávený večer a nie rýchly víkend, ktorý ukončil informáciou o nedeľnej šichte v predajni. Už párkrát musel potiahnuť víkend za Noela, ale nebolo to pravidlom. Občas sa mi zdalo, že si len podávame kľučky dverí. Vchodových, spálňových, životných.

„Jasné, Leuška. Až zajtra sa budeme učiť, dobre?“ Malá zajasala pri mojej benevolencii a tým na chvíľu zabudla na spackaný víkend. Aj ona od otca očakávala viac. O chvíľu sa stratila v schodišti. V poslednom čase uplatňovala v detských hrách reálne postavy. Boli to doktori, ktorí pichali injekcie, a ona mi dôležito behala po hrudníku s kartónovým stetoskopom a vymenovávala diagnózy, ktoré občas zneli naozaj dôveryhodne. Obľubovala aj hru na mamičku, keď po dome chodila s kočíkom a cez tielko kŕmila všetky bábiky a plyšiaky, a napokon hru na ocka. Z tej ma mrazilo. Vlasy si dala do prísneho copu a telefón, ktorý si postavila z kociek, pritlačila na ucho. Nahnevaným tónom vysvetľovala svojim plyšiakom, že nemá čas a nemali by ju otravovať, lebo má veľa práce. Keď som to povedala Jánovi, vysmial ma. Prehliadal varovný signál, ktorý vysielala.

Keď som horko-ťažko vyložila kufor na manželskú posteľ, pohľad mi padol na kalendár s mačkami. Zaznačila som doň výnimočné dni mojej rodiny a priateľov. Dnes sa z neho usmieval červený krúžok a v ňom Lucjanino meno. Moja kolegyňa a dobrá priateľka mala narodeniny. Oslavovala ich na neďalekej chate so svojím novým partnerom a jeho rodinou. Pri príležitosti jej narodenín sa mali prvýkrát stretnúť a prijať ju do rodiny. Po jej minulosti sa patrilo, aby si našla milujúceho muža. Reflexívne som strčila ruku do vrecka denimových šortiek, ale mobil v nich nebol. Auto. Zabudla som ho tam. Otočila som sa na päte a šla rovno poň. Na skrinke s topánkami som našla kľúče, domom sa rozliehal zvuk sprchy. Ján sa opäť vykašlal na vybaľovanie.

4

Otvorila som auto, no nikde ho nevidela. Šuplík v palubnej doske mi vypľul len Jánov aj s nabíjačkou, ktorú použil ešte v zrube. Nakoniec som ho našla pod Leinou sedačkou, a tak som zamkla auto a svižne vykročila k domu. Vtom zavibroval zákonitého telefón. Venovala som letmý pohľad displeju. Svietila na ňom správa od Noela. O chvíľu prišla ďalšia a ďalšia. Obzrela som sa vôkol seba, akoby ma niekto sledoval, a so zvedavosťou otvorila svietiacu obálku. Nikdy som sa mu nehrabala v súkromí. Tentoraz ma zaujímalo, čo Noelovi sadlo na nos, keď ho toľko bombardoval. Už len odvolanie z rodinného víkendu pridalo na mojich antipatiách k nemu.

Správa ma prekvapila. Poznala som ho len zbežne. Mladý chalan, prelietavý a náladový, ako večne menštruujúca žena, ale aby sa Jánovi vyhrážal? Vari mu urobil niečo zlé? Zvedavosť ma už nepustila, a tak som nevošla do domu, ale sadla si na provizórnu lavičku vedľa dverí, ktorú držala len neoblomná vôľa dreva. Otvorila som ďalšie správy. Ak mal nejaké problémy v práci, chcela som to vedieť. Prečo by kamufloval problémy s kolegom? Pár osobných stretnutí s Noelom mi stačilo na jeho zaškatuľkovanie. Rozhodla som sa Jána konfrontovať s tým, čo som zistila.

Našla som ho v spálni. Okolo bedier mal tmavý uterák a z vlasov mu kvapkala voda. Keď na mňa upriamil hnedé oči, mohla som začať s vypočúvaním.

„Tu máš telefón,“ podala som mu ho a sadla si na kraj postele. Bez slova si ho zobral a hodil ho vedľa mňa.

„Písal ti Noel,“ načrtla som tému a sledovala jeho tvár.

„Odkedy sa mi hrabeš v telefóne?“

„Nechcela som. Išla som si po telefón do auta a zobrala som aj tvoj. Potom ti prišli nejaké správy a omylom som ich otvorila,“ zaklamala som so sklonenou tvárou. Neveriacky sa uchechtol a tým mi dal jasne najavo, že nie som dobrým klamárom.

„Miriam, nestaraj sa do mojej práce. Ani ja sa nestarám o tú tvoju!“

„Ja ti nebránim, aby si sa pýtal na moju prácu.“

„Je mi jedno, kde pracuješ, ale mobil mi lustrovať nebudeš!“ zdvihol prísne ukazovák a pobúrene zavrtel hlavou.

„Ak máš nejaké problémy s Noelom, nemusíš to predo mnou tajiť!“ Na moje slová na mňa začudovane fľochol. Po zrekapitulovaní toho, čo mi povedal, sa zháčil a rýchlo siahol po telefóne. Očami prešiel správy a na chvíľu stíchol.

„To bude tým povýšením. Aj on s ním rátal, a vieš, že ľudia neprehryznú, keď sa niekomu darí viac. Netráp sa tým. Je neškodný,“ hodil rukou a zvalil sa na posteľ.

„V poriadku, ale do budúcna nemusíš robiť okolo vašich problémov toľké tajnosti.“

„Do budúcna mi nelez do môjho súkromia, poprosím!“ povedal dôležito a prevalil sa na pravý bok. Ďalej so mnou nekomunikoval, iba zaujato zízal na volánové závesy ešte z križiackych výprav. Nechala som ho tam. S odutým výrazom v tvári a ďalšou krivdou, ktorá sa mu usadila na večne zamračenom čele. Útechu som našla pri Lei.

Za posledné týždne pre mňa znamenala psychohygienu pred depresiami z rozpadnutého vzťahu. Sadla som si na kraj jej drevenej postele posiatej plyšovými macíkmi a sledovala jej hry. Bola jediným svetlom v našom tmavom tuneli. Svetlu, ktoré svietilo pre nás, by musel Ján vymeniť baterky.

Keď sa Miriam opäť zatvorila v dcérinej izbe, prišla moja chvíľa. V pokoji som odpísal na Petrinu nenávistnú správu. Za okamih mi už drnčal telefón a v ňom správa so stručným OK. Bol som rád, že náš konflikt viac nerozmazávala, a dúfal som, že zajtra bude v práci vyspaná do ružova.

Zvyšok dňa som strávil povaľovaním pred televízorom a počítačom. Pani urazená držala bobríka tichosti a opäť spala v detskej izbe. Čo iné som od nej mohol čakať?

Ráno ma budík vystrelil z postele sťa raketu. Bola nedeľa a napriek tomu ma čakala práca. S Noelom sme sa striedali každý nepárny víkend. V lete, keď ortuť teplomera stúpala, stúpol aj počet zákazníkov, a tak šéf vymyslel stálu prevádzku. „O chvíľu budeme do práce nosiť aj spacáky,“ zamrmlal som po jeho poslednom príhovore.

Po rýchlej sprche a raňajkách, ktoré ma vzpružili, som opustil stôl, za ktorým sedela Miriam s Leou. Ich konverzácie mi vždy unikali. Koho by bavili debaty o škole a nejakých detských krúžkoch? Zamával som im na rozlúčku a vykročil k nenávidenému autu. O dvadsať minút som už bol v klimatizovanej predajni. Do zorného uhla mi padla Petra. Lakovala si pazúry. Okrem nás tam ešte nikto nebol. Noel mal voľno a šéf si užíval svoj dôchodcovský spánok. Prešiel som za pult obsluhy a odzadu objal jej guľatý zadok.

„Odrazu ti chýbam?“ zapišťala urazene. Nenápadne som pretočil očami a neprestal sa vtierať.

„Vieš, že mi chýbaš stále, ale nemôžeme byť takí podozriví. Čo tie včerajšie správy?“

„Nahneval si ma. Nečuduj sa!“ odvrkla, otočila sa ku mne a zaryla mi blond hrivu do hrude.

„Nedurdi sa. Vieš, že sa ťa neviem nabažiť,“ pobozkal som jej odhalený krk. Napokon ma neodmietla. Pre istotu som zamkol dvere na predajni a za ruku ju vtiahol do malej kancelárie, kde sme skladovali zmluvy a kasu. Na pracovnom stole na mňa čakal môj chod – Petra s prekríženými nohami si koketne natáčala blond pramene na ukazovák.

„Tak si ma zober,“ vyzvala ma na útok a viac som nepotreboval. Opäť som jej neodolal.

Po vášnivom sexe nám ostávalo pár minút do otvorenia. Petra si pozapínala gombíky na čipkovanej blúzke a potom celú atmosféru zabila ďalšími výčitkami.

„Vidíš, ako nám to spolu funguje. Mal by si o tom rozvode porozmýšľať.“

„Zlatko, nezačínaj s tým opäť. Však ty máš vďaka svojmu čipernému mužovi všetko!“ podpichol som ju a zaklapol si pracku na nohaviciach.

„Všetko nie.“

„Veď v týchto povinnostiach ho rád zastúpim,“ žmurkol som na jej trpiteľskú tvár.

„Rozvodom by som vysúdila slušný balík a ty máš predsa veľa kontaktov. Máš dom a auto, a svoju ženu nemiluješ!“

„Petra, už som ti povedal, že sa nebudem rozvádzať!“

„Ale prečo?“ nástojila.

„Lebo medveď. Nechcem sa rozvádzať. Mám malé dieťa a prerábame dom. Takto mi to vyhovuje.“

„Máš ma ako hračku!“ odula napichané pery a založila si ruky v bok. Bolo to tu zas.

„Prečo to komplikuješ? Nestačí ti dobrý sex a financie od tvojho manžela? Časom by sme si istotne liezli na nervy a banovala by si za starým životom.“

„Trvám na tom, aby si sa rozviedol, inak nebude žiaden sex!“

„Tak nebude žiaden sex a zostaneme iba kolegovia!“ rozhodil som rukami a zvolil som ústup. Ešte pred odchodom z kancelárie na mňa vykríkla: „To si vypiješ!“

Zvyšok dňa sa správala ako ľadová princezná. Dvakrát ma potopila aj pred zákazníkmi a dve hodiny pred fajrontom odišla na svojom luxusnom aute a nechala ma vyupratovať celú predajňu. „Krava!“ zakričal som za zatvorenými dverami predajne, keď jej auto opustilo priestory parkoviska pre zamestnancov. Aspoň doma to bolo lepšie a Miriam už so mnou komunikovala na manželskej úrovni a dokonca spala v spoločnej posteli, aj keď som obišiel iba s prianím dobrej noci.

Ráno som sa opäť pripravoval na ťažký deň s odutou Petrou. Ešteže tam bude aj Noel a aspoň s niekým sa budem môcť porozprávať. Po sprche som si natiahol tmavé nohavice a nahodil nové sako. Spojazdnená klimatizácia zaviedla firemný dresscode do praxe.

Keď som zaparkoval pred budovou s výkladovým sklom, Petra akurát vychádzala z terénneho auta v obtiahnutých červených šatách. Za ňou sa vyrojil obstarožný dôchodca s úlisnou rukou na jej zadku a spolu vstúpili do predajne. Striaslo ma. Vzal som si peňaženku, mobil a vykročil k firme. Ledva som zastal na koberčeku s nápisom Welcome, a vo dverách sa na mňa vyrútil šéf. Človek by neveril, že aj šesťdesiatnik dokáže rozbiť päsťou ústa.

5

Padol som na zem ako hnilá hruška. Odrazu som mal koberček pod drobnohľadom. Tu i tam z nápisu chýbala nejaká časť a pôvodná farba zosivela. Darmo som ho pravidelne vysával na príkaz šéfovej obsedantno- kompulzívnej poruchy. Teraz bol zasratý od krvi. Na!

„Máš padáka!“ skríkol nad mojím ležiacim telom a čakal, kým sa pozviecham. Tušil som dôvod jeho čertenia. By-pass šliapal na stodesať percent.

„A-UŽ-ŤA-TU-NECHCEM-NIKDY-VIDIEŤ!“ zahlásil dôrazne. Čakal som aj ranu číslo dva, no starý pán mi červený ako moriak hodil výpoveď do tváre a zamkol dvere predajne priamo pred mojím nosom. Keď mi nato pípla správa od Petry s textom máš, čo si chcel, neostávalo mi nič iné, len si utrieť prameň krvi z pier a vrátiť sa do auta.

Bol som v riti. Poriadnej. Nečakal som, že jej pomsta bude taká citeľná. Prišiel som o dobre platenú prácu. Aj keď ako dobrý obchodník musím oplývať dávkou priebojnosti a drzosti, nemal som odvahu žiadať vysvetlenie. Tobôž nie odstupné.

Nasadol som do nenávideného auta. Hanbil som sa zaň. Aj Noel, závislý od reggae hudby a porna, ktoré schovával v auto-moto časopise, a vždy, keď si ho prezeral, nasadil nenápadný výraz v tvári, mal lepšie auto. Teraz som sa nachádzal v situácii, že som mohol byť rád za nejaké auto. Ostávalo mi rozposlať ponuky a začať odznova. Myslel som si, že to bude ľahké.

Ľahké to bolo asi tak, ako stavať v lete snehuliaka. Po návrate domov som prelustroval všetky ponuky a rozoslal dvadsať žiadostí o zamestnanie v našom meste. Ešte v ten týždeň sa mi ozvali zo všetkých dvadsiatich spoločností. Každá so zamietavým postojom. Vedel som, že aj v tom mal prsty ohrdnutý starec. Jedna z firiem mi dala taktne najavo, že so svojím renomé od bývalého zamestnávateľa nie som vhod do ich predajne áut. Špinavec!

Ostávala posledná možnosť, a to zápisník, ktorý som skrýval na povale. Mal som v ňom kontakty na prostitútky a verejné domy v časoch krízy s Miriam, ako aj vizitky od vplyvných klientov, ktorým som predal autá mimo šéfovho vedomia. Dve načarbané strany mali byť zadnými vrátkami v prípade zložitej situácie. Tá nastala.

Každým telefonátom mi ochaboval úsmev na perách. Nikto nemal záujem o mechanika a predáka. Každý bol mimoriadne zaneprázdnený. Rezignovane som hodil mobil do nadýchaných duchien a zaboril tvár do dlaní. Netušil som, čo si počať. Ženin mizerný plat nestačil na pokrytie réžie celej domácnosti, stravy a ešte aj materiálu do domu. Bude opäť sklamaná, šokovaná, nahnevaná, a ak by sa nebodaj dozvedela pravú podstatu výpovede, mohol som si sám podpísať rozvodové papiere. Postavil som sa z kancelárskej stoličky premýšľajúc, čo ďalej. Diár mi spadol z nôh až pod stôl. S nechuťou som pokľakol a načiahol sa poň. Vtom mi padol pohľad na otvorenú stranu diára. Vtedy mi blikla kontrolka nádeje a do mobilu som si napísal posledný kontakt, ktorý ma mohol zachrániť od nezamestnanosti.

Chvíľa ticha, nervozity, ale na druhej strane sa konečne niekto ozval. Muž mi nadiktoval adresu nášho stretnutia a položil. Poskočilo mi srdce. Aspoň na chvíľu to vyzeralo ružovo.

Dnes má prísť do centra majiteľ, ktorý pôsobí v hlavnom pracovisku vzdialenom necelých tristo kilometrov a nejaké drobné. Je raz také veľké a známe ako to, v ktorom pracujem. Napriek tomu sa im obom darí. Od rána boli v práci fofry. Každú kolegyňu ovládlo mimoriadne nadšenie z prednášky, ktorú mal odprezentovať onen majiteľ a zakladateľ centier pre prisťahovalcov. Čakala som starého pána s miliónmi vo vačku a dobrosrdečnosťou v tvári. Bola to menšia spoločnosť, takže žiadne veľké zviera. Kolegyne, ktoré sa s ním pred tromi rokmi stretli počas podobného mítingu, sa tvárili, akoby mal prísť samotný Bruce Willis. Na otázky o jeho vzhľade mlčali ako peny s výhovorkou, že by ma nechceli pripraviť o estetický zážitok. Myslela som si, že žartujú a prinajmenšom príde nejaký zvonár od Matky Božej s bradavicou cez pol tváre. Nenachytali ma, a tak som sa do prednášky venovala iba práci.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Povedal, že budem šťastná.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.