1. kapitola

NIKI

„Vitaj opäť medzi nami, Niki,“ srdečne ju privítal Boris, majiteľ vzdelávacej agentúry, a podal jej pohár so šampanským. „Už si nám chýbala.“

Niki sa usmiala, nečujne ťuknúc svojím pohárom o Borisov. Príjemne ju prekvapil, keď v deň jej návratu do práce po troch rokoch materskej dovolenky zorganizoval malé posedenie. Nielenže zohnal šampanské, dokonca objednal aj obložené chlebíčky a pagáče. Nevšedné občerstvenie na začiatku pracovného dňa padlo všetkým vhod.

„Takmer sme zabudli, ako vyzeráš,“ nadhodila Milada.

„Ja som na to teda nezabudol,“ zakontroval starší kolega Ivan, „ale musím uznať, že materstvo ti prospieva, pekne si sa zaguľatila.“

„A vraj dievčatká berú mamám krásu. O tebe to vôbec neplatí,“ zložila jej nezvyčajný kompliment Milada.

Pri zmienke o dcérke ju zaplavila vlna lásky, no zároveň i strachu, ako zvládne dnešný prvý deň v škôlke. Nikdy predtým sa neodlúčili. Celú noc ani oka nezažmúrila, nevedela si predstaviť, ako odloží Janku na cudzom mieste plnom neznámych ľudí. Učiteľka ju ubezpečila, že sa nemá čoho báť, na reakcie detí v prvý deň odlúčenia sú zvyknutí. Veď každé dieťa raz musí prísť prvýkrát. Napriek tomu mala z toho zlý pocit.

„Dovoľ, aby som ti predstavil našu novú kolegyňu,“ obrátil sa Boris na mladé žieňa, stojace nenápadne v rohu miestnosti. „To je Linda, posledný rok ťa zastupovala, a keďže sa nám osvedčila, necháme si ju. Bude robiť hlavne mimobratislavské školenia, predpokladám, že teraz nebudeš chcieť cestovať.“

Niki prikývla. Bola to jedna z podmienok, na ktorých trvala, keď s Borisom rozoberali jej návrat do práce. „Budete sedieť spolu v kancelárii,“ dodal.

„Ahoj, som Linda,“ spontánne Niki zatykala a natiahla k nej ruku, milo sa usmievajúc.

Niki jej úsmev opätovala. „Ahoj, teším sa na našu spoluprácu.“

„Aj ja,“ tuhšie jej stisla dlaň Linda.

Niki sa zdala na prvý pohľad sympatická, a to nielen vďaka priamemu pohľadu a pevnému stisku ruky. Premerala si ju pozornejšie. Napriek tomu, že bola nižšia a šťúpla, pôsobila veľmi energicky. Okrem zvýraznených očných liniek nemala žiaden mejkap, vďaka čomu vyzerala prirodzene. Jej kultivovaný prejav ešte umocňovali elegantné trojštvrťové šaty. Podľa Lindinej srdečnej reakcie boli ich sympatie obojstranné.

„Vitaj späť,“ štrngla si s ňou kolegyňa Klára, s ktorou až do materskej sedela v spoločnej kancelárii. „Hoci o tebe veľa nevieme, ale aj tak si naša,“ podpichla ako zvyčajne, narážajúc na Nikino tajnostkárstvo. Nikdy nehovorila o sebe veľa. Mala na to však svoje dôvody. Človek predsa nemusí vykladať každému, s kým sa stretne, o svojom súkromí.

Veru, veľa toho o mne neviete, zamyslela sa Niki. Viete, že mi zomreli rodičia, ale nemáte ani šajnu, za akých tragických okolností. Viete, že žijem s Ľubošom, no netušíte, že trvalo celých desať rokov, kým sme sa dali dokopy. Viete, že s ním vychovávam dcérku, ale ani vo sne by vám nenapadlo, že možno nie je Jankiným biologickým otcom. Jediný, kto o tom všetkom vie, je Bublinka, no o jej existencii nemáte ani poňatia.

„Dúfam, že nám prinesieš ukázať malú a nebudeš ju schovávať len pre seba,“ nedala jej pokoj Klára.

„Neboj, privediem ju, možno aj dnes, ak nevydrží v škôlke.“ Niki automatickým pohybom skontrolovala hodinky. Opäť sa jej zmocnila neistota.

„Žiadne také, malá si ťa užila akurát dosť, nech si zvyká na kolektív,“ rozptýlil jej materinské pochybnosti Boris. „Tento týždeň sme ti síce nenaplánovali žiadne školenie, ale od budúceho ideš naplno,“ vyhrážal sa jej napoly žartom, napoly vážne.

„S tým rátam, šéfe,“ naskočila Niki na jeho tón, hoci jej nebolo všetko jedno.

„Ak by si mala záujem, môžeš začať trebárs aj s tréningom o konflikte,“ žartoval Boris na margo jedného nevydareného školenia. „Klára sa určite poteší, ak ju odbremeníš, však?“ mrkol na kolegyňu, ktorá súhlasne prikývla.

Niki zagúľala očami. „Už sa teším.“

„A ja sa konečne môžem vrátiť k manažérskym školeniam a nemusím všetkým tým trúbam vysvetľovať, o čom je medziľudská komunikácia,“ pridal sa kolega Dušan, na čo sa všetci na čele s Borisom schuti zasmiali.

Tak tomu verím, povedala si Niki. Dušan o sebe vždy s obľubou vyhlasoval, že má na viac a vyučovať obyčajných referentov či administratívnych pracovníkov považoval za stratu času.

„Len si daj pozor, aby ťa tí tvoji manažéri neprevalcovali, Duško,“ zarypla Klára, ktorá nikomu neostala nič dlžná a vždy hovorila, čo si myslí. Zrejme mala svoje dôvody, prečo bola taká, no Niki po nich nikdy nepátrala.

„Neboj, dám si pozor,“ hlesol Dušan dvojzmyselne a zachechtal sa. Ostatní sa k nemu s radosťou pridali.

„Dosť bolo zábavy, decká, ide sa do práce,“ ukončil ich prekáranie Boris a s úsmevom kolegom pripomenul: „A nezabudnite si dať žuvačku.“

„Ahoj, Janka, tak som tu,“ zvítala sa s dcérkou, ktorá sa jej vrhla do náručia s radostným výkrikom: „Ahoj, mamííí!“

Hoci z roboty odchádzala už o tretej, ledva tam obsedela. Nikdy by si nebola pomyslela, že sa z práce bude tak ponáhľať. Dnes však už nebola jediným zmyslom jej života. Svoj najväčší poklad práve zvierala v náručí.

„Ako si sa mala? Zvládla si to?“ zasypala dcérku otázkami.

Malá hrdo prikývla.

„Pravdaže to zvládla,“ potvrdila učiteľka, ktorá jej prišla v ústrety. „Robili ste si zbytočné starosti, pani Kamenská. Janka sa držala statočne, je to už veľká slečna a má tu ochrankyňu, však, Sofia?“

Až vtedy si Niki všimla asi päťročné dievčatko s dvoma tmavými vrkočmi, ktoré stálo obďaleč a ochotne prisvedčilo: „Nebojte sa, teta, dám na ňu pozor.“ Znelo to neuveriteľne rozumne a dospelo, a Niki namiesto pobavenia pocítila úľavu.

„Sofia je moja kamalátka, hláme sa spolu,“ doplnila Janka významne. Niki sa na ňu usmiala a v duchu si povedala: Kiežby som si i ja tak rýchlo vedela získať kamarátku.

„Rozlúč sa s pani učiteľkou aj so Sofiou, ideme domov.“

„Dovidenia,“ pozdravila Janka učiteľku a opatrne pozrela na kamarátku: „Budeš tu aj zajtla?“

„Jasné,“ prikývlo dievčatko so širokým úsmevom.

„Tak ahoj.“

„Ahoj zajtra,“ zamávala jej Sofia.

„Takže sa ti tam páčilo?“ opýtala sa Niki, keď usadila malú do detskej autosedačky a vycúvala na hlavnú cestu.

„Áno,“ súhlasne odvetila Janka.

„Srdiečko, ak by sa ti čokoľvek nepáčilo, môžeš mi to povedať, rozumieš?“ obzrela sa na dcérku.

Mlčky prikývla.

„Naozaj bolo všetko v poriadku?“ vyzvedala ďalej, lebo dcérka jej pripadala akási nesvoja.

„Naozaj.“

„Čo ste papali na obed?“ spýtala sa, kým stáli na semafore.

„Zeleninovú polievočku a mäsko, kuliatko,“ dodala
malá.

„A chutilo ti?“

„Hm,“ zahmkala Janka neurčito.

To bude asi tou zmenou, pomyslela si Niki. Doteraz bola zvyknutá iba na domácu stravu. Keď naskočila zelená, pozrela na dcérku v spätnom zrkadle: „Čo by si si dala na večeru?“

„Kakavko!“ vyhŕkla Janka spontánne, očividne ožijúc.

„Kakavko,“ zopakovala po nej Niki a nevdojak ju pichlo pri srdci. Vždy keď spomenuli kakao, vybavila sa jej Mirkina tvárička, veľké úprimné očká, ktoré ju prosili, aby zostala s ňou. Ktovie, ako sa má. Prešlo takmer tri a pol roka, odkedy sa videli naposledy. Musí mať už deväť rokov. Určite je z nej veľká školáčka. Hádam si na mňa ešte niekedy spomenie, pomyslela si smutne.

„Tatinko je už doma?“ vyrušila ju z úvah dcérkina otázka.

„Neviem, srdiečko, nevolal mi. Asi má veľa práce. Dáme si kakavko a pozrieme si spolu rozprávku, kým príde, dobre?“

„Doble,“ odvetila trochu neochotne.

Janka a Ľuboš mali pekný vzťah. Napriek svojmu veku bol stále chlapčensky hravý. Dokázal sa s ňou zabaviť celé hodiny. A keďže mal už skúsenosti s výchovou svojho syna, vedel sa o Janku postarať. Keď sa narodila, často si brával robotu domov, aby mohol byť so svojimi dievčatami, ako ich volal. Niki mu zase rada pomohla s prekladmi, mala pocit, že je užitočná a po celodennej starostlivosti o malú to bola pre ňu príjemná zmena. Napokon, bola to jediná možnosť, ako komunikovať v rodnom jazyku – nemčine. Občas sa pristihla, ako sa malej prihovára po nemecky a tá sa na ňu začudovane pozerá, tak sa rozhodla nemiešať jazyky a začať ju učiť inú reč, až keď trochu podrastie.

Kým Ľuboš dorazil domov, bolo sedem hodín. „Prepáč, skôr som to naozaj nestihol,“ ospravedlňoval sa hneď vo dverách. „Mal som urgentný preklad.“

„Asi si budeme musieť zvyknúť na nový režim,“ skonštatovala Niki, nalievajúc do šálok teplý čaj.

Ľuboš pokrčil plecami. „Bez tvojej pomoci mi to ide pomaly.“

„Ale prosím ťa. Si výborný prekladateľ.“

„Neviem,“ zapochyboval.

„A čo si robil, kým som ti nezačala trochu pomáhať?“

„Prekladal, prekladal a...“ nedokončil, lebo k nemu z obývačky pribehla Janka, a naradostene sa naňho vrhla: „Ahoj, tati!“ Niki jej dovolila ešte chvíľu pozerať televíziu, hoci bola oblečená v pyžamku a mala vyčistené aj zúbky. Prvý deň v škôlke jej dal poriadne zabrať. Už skoro hodinu ospalo vyzivovala, no za každú cenu chcela vyčkať na tatinov návrat z práce.

„Ahoj, princezná.“ Ľuboš ju vzal na ruky, dal jej pusu na noštek a postrapatil vlásky. „Ako sa dnes malo moje dievčatko?“

„Doble, mám novú kamalátku Sofiu,“ zvestovala Janka.

„Nehovor. Tak rýchlo?“

Malá prikývla. „Sofia je už veľká, má päť lokov,“ ukázala na prštekoch.

„Fíha. Tak to ju musíš poslúchať,“ brnkol jej po nose.

„Budem,“ naširoko sa usmiala Janka. Ľuboš ju zložil na zem a obrátil sa na Niki: „A čo mamina, ako dopadol tvoj prvý deň v práci?“

„Okej. Predstav si, Boris mi pripravil slávnostné privítanie aj so šampusom. Skoro som odpadla.“

„Vážne? To by som nečakal. Pekné od neho,“ uznanlivo pokýval hlavou.

Niki sa naňho pozorne zahľadela. Vyzeral unavený, pod očami mal tmavé kruhy, líca pochudnuté. Najvyšší čas, aby si niečo zajedol. „Budeš večerať?“

„Áno,“ potešil sa, „som hladný ako vlk.“

„Vlk?“ spýtala sa Janka prekvapene a vzápätí zazívala. Na viečka jej nástojčivo sadal spánok, len s námahou formulovala slová: „Ale nezješ nás.“

„Nie,“ zasmial sa Ľuboš, „ak mi mamina dá niečo papať. No najprv ťa, Karkulka, uložím do postele.“

„Jáj!“ zvýskla, keď ju opäť vzal na ruky, a drobnými rúčkami sa mu zakvačila okolo krku.

10. kapitola

NIKI

Vyštartovala skoro ráno, aby sa stihla vrátiť včas. Aj tak v noci nespala. Bola príliš rozrušená z udalostí predchádzajúceho dňa a nervózna, ako dopadne jej ďalší pokus. Celú cestu do Mníchova cez Rakúsko strávila v zamyslení a spomienkach. Šoférovala automaticky, poslúchajúc navigáciu a sotva vnímajúc krajinu, ktorá jej závratnou rýchlosťou ubiehala za oknom. Spozornela len vtedy, keď sa ocitla v tuneli, kde sa jej oči museli prispôsobiť umelému osvetleniu. A potom sa znovu nechala unášať vlastnými spomienkami. Ľubošov vzdor a podozrievavosť neveštili nič dobré, no oveľa viac ako hádka s ním jej zamestnával myseľ rozhovor s Mirom.

Hoci si občas predstavovala, ako sa stretnú na nákupoch v nejakom centre alebo na prechádzke v parku, nikdy by nepredpokladala, že ho vyhľadá sama a ešte k tomu za takýchto okolností. Sľúbila si, že aj keby sa z nejakého dôvodu dozvedela, že Janka nie je Ľubošova, Mirovi to nikdy neprezradí. No tajomstvo, ktoré si chcela odniesť do hrobu, muselo byť zrazu vyzradené. Tak je to napokon vždy, pomyslela si smutne. Keď človek dúfa, že niečo utají, zaručene nastane akási nepredvídaná zhoda nepriaznivých okolností, ktorá všetko zmení.

Keď vošla do kancelárie, kde sedela Mirova sekretárka, v duchu sa potešila. Nenašla tam totiž neznášanlivú Joliku, ale milú, usmievavú dievčinu, ktorá jej okamžite ponúkla kávu, nečakajúc na šéfov pokyn. Brala to ako dobré znamenie. Kávu však odmietla. Nebola by dostala do seba ani kvapku. Žalúdok i hrdlo mala stiahnuté, ruky sa jej neskutočne potili a srdce bilo ako zvon. Mala pocit, že sa ozýva celou miestnosťou a jeho bitie na poplach počuje i Miro vo vedľajšej kancelárii.

Odrazu sa zjavil vo dverách a prekvapene na ňu pozrel. „Ahoj, Niki, kde sa tu berieš?“

Ledva rozlepila ústa na pozdrav: „Ahoj.“

„Poď ďalej, dáš si niečo?“

„Nie, ďakujem, tvoja kolegyňa mi už ponúkala,“ usmiala sa na sekretárku, aby potlačila napätie, ktoré sa v nej pri pohľade na Mira ešte stupňovalo. Vyzeral elegantne, ako napokon vždy. V bielej košeli, drahom tmavomodrom obleku a modrej viazanke s decentným pásikovaným vzorom mu to veľmi pristalo.

„Danka je naše zlatíčko,“ zložil kompliment na sekretárkinu adresu a zavrel za sebou dvere. „Prečo si mi nezavolala, že prídeš? Našiel by som si viac času, o pol hodiny mám poradu u generálneho,“ prehodil bezprostredne, akoby sa naposledy videli iba pred týždňom.

„Ja... je to veľmi súrne... musím s tebou hovoriť,“ habkala. „Len neviem, či je toto najvhodnejšie miesto,“ pozrela na dvere.

Miro pochopil a poslal Danku do obchodu po minerálky.

„Som rád, že ťa znovu vidím,“ prehodil srdečne, keď sa usadili v hlbokých kožených kreslách.

„Aj ja,“ povedala prirýchlo, nepremýšľajúc nad tým, čo hovorí. Potom sa spamätala a zdvorilostne sa spýtala: „Ako sa má Mirka?“

„Dobre, už je štvrtáčka, vyrástla, ktovie, či by si ju ešte spoznala.“

Niki sa usmiala, letmo vnímajúc, čo jej Miro hovorí. V duchu zbierala odvahu i nachystané slová.

„Povieš mi konečne, čo ťa ku mne privádza?“ vyzval ju nedočkavo. „Nehnevaj sa, ale naozaj nemám veľa času.“

Rozpačito zažmurkala. Je to horšie, než som si predstavovala, pomyslela si a párkrát sa zhlboka nadýchla. „Ide o moju dcérku Janku,“ začala opatrne.

„Máš dcérku?“ usmial sa. „To som nevedel. Blahoželám. Určite si šťastná mamina.“ A ty ocino, mala chuť vrátiť mu kompliment, no okamžite ten nápad zavrhla.

„Som,“ prisvedčila, „a práve preto som tu.“

Miro sa zatváril nechápavo.

„Janka je chorá, vážne chorá. Leží v detskej nemocnici na Kramároch. Má dedičnú sférocytózu.“

Zamračil sa. „To je mi ľúto. Ani som netušil, že niečo také existuje.“

„Je to porucha červených krviniek,“ vysvetlila a znovu sa nadýchla. „Ja... prišla som ťa poprosiť o pomoc.“

Opäť sa zatváril nechápavo. „Ako by som ti mohol pomôcť?“

Odkašľala si. „Tak, že by si jej daroval krv. Potrebuje dostať transfúziu.“

Začudoval sa. „Pokiaľ mám správne informácie, najlepšie pre dieťa je, ak dostane transfúziu od pokrvného príbuzného.“

Prikývla. „Presne tak. Lenže ja nie som vhodná darkyňa, nemám rovnakú krvnú skupinu ako ona.“

Miro pochopil jej traumu. Stisol pery a súcitne na ňu pozrel. „To ma mrzí. A čo jej biologický otec?“

„Práve ho prosím o pomoc,“ povedala priškrtene.

Hoci to neznelo veľmi zreteľne, určite ju rozumel, lebo na chvíľu zavládlo v miestnosti absolútne ticho. Chápala, že tú správu potreboval spracovať a s úzkosťou čakala, ako zareaguje. Zrazu ticho vystriedalo škrabkanie a zvláštne ťukanie do parapetnej dosky, až jej po chrbte prebehol mráz. Keď pozrela k oknu, zistila, že za to môžu vrabce, ktoré sa pravdepodobne klbčili o kúsok omrvinky. Aj mne by stačila omrvinka, napadlo jej, aspoň kúsoček šťastia a pochopenia.

Miro nahlas preglgol a prudko vyskočil z kresla. „Čože? Chceš tým povedať, že tvoja dcéra je moja...“

„Áno.“

„To nemyslíš vážne, Niki,“ neveriacky krútil hlavou a vložil si ruky do vreciek nohavíc.

„Celkom vážne,“ odvetila ticho, no dôrazne. „Janka má tri roky.“

Na okamih úplne onemel a začal sa zúrivo prechádzať po miestnosti ako tiger v klietke. Pravdepodobne počíta, napadlo Niki, v počtoch bol vždy dobrý.

Zastal uprostred miestnosti a obrátil sa na ňu: „A prečo mi to hovoríš až dnes? Kde si bola doteraz?“

„Nevedela som to. Nevedela som, či je tvoja, alebo Ľubošova,“ povedala jedným dychom. Konečne je to vonku, pomyslela si, ale na duši sa jej neuľavilo. Práve naopak. Celé vnútro jej gniavil obrovský balvan.

Mirova tvár sa predĺžila v hneve. Otvoril ústa, akoby jej chcel čosi štipľavé vmietnuť do tváre, no potom ich zavrel a zahľadel sa do zeme. Po chvíli vyštekol: „A čo on? Klamala si mu, že dieťa je jeho?“

„To nie. Za koho ma máš?“ reagovala pobúrene. Vzápätí si však uvedomila, že sa musí mierniť. Prišla za Mirom s prosbou, nesmie naňho vyletieť. „Vedel o tom, od začiatku. Sám sa rozhodol postarať o Janku, aj keby nebola jeho. Zistili sme to až včera, pri testoch.“

„No výborne.“ Miro si prehrabol vlasy. „Takže ste sa dohodli, že ak sa nič nestane, nepoviete mi to a po celý čas budete robiť zo mňa debila.“

„Nikto nechcel z teba robiť debila. Čo som ti mala povedať? Že čakám dieťa, ale možno nie tvoje? Nechcela som ťa raniť.“

„Koľká ohľaduplnosť,“ precedil sarkasticky pomedzi zuby.

„Povedala som ti to hneď, ako som sa to dozvedela.“

„Aha, takže by som ti vlastne mal byť vďačný, že si sa za mnou hneď rozbehla.“ Jeho irónia nemala konca. „Nechala si si ma ako zálohu a teraz, keď ma potrebuješ, sa u mňa hlásiš?“

„Miro, preboha, toto nevedie nikam.“ Niki tiež vstala a podišla k nemu. Inštinktívne o krok ustúpil. Napriek zmätku a odmietaniu, ktoré sa mu zračili na tvári, uprela naňho prosebný pohľad. „Viem, že som ťa sklamala a si na mňa naštvaný, ale neprosím ťa o odpustenie. Stojím pred tebou ako zúfalá matka a prosím ťa o pomoc pre moju dcéru.“ Zámerne nepoužila slovo našu, aby ho ešte viac nevydráždila.

„Niki, práve si mi oznámila, že mám dcéru a hneď odo mňa očakávaš, že sa budem správať ako obetavý otec? Prepáč, ale potrebujem čas, aby som sa z toho šoku spamätal. A teraz naozaj musím ísť, šéf ma čaká.“ Jeho slová potvrdilo i nástojčivé zvonenie pracovného telefónu. „Hneď tam budem,“ zahlásil do slúchadla.

Pochopila, že nemá zmysel ďalej naliehať. Otočila sa k dverám, no skôr než odišla, povedala: „Čas je, žiaľ, to, čo Janka nemá. Ak by si si to rozmyslel, ozvi sa mi, tu je moje číslo.“ Položila mu na stôl vizitku, aby sa nemohol vyhovárať, že jej číslo stratil.

A čo som čakala, kládla si otázku, keď vchádzala do Mníchova. Že mi nadšene padne do náručia a okamžite pôjde so mnou do nemocnice? Nie. V podstate s takouto reakciou rátala. Rozum jej tak navrával, no srdce matky dúfalo v opak. Aspoň som to skúsila, utešovala sa v duchu. Je načase hľadať inú možnosť. Pohľadom skontrolovala hodinky. Bolo krátko po desiatej a cesty sa hemžili uháňajúcimi autami. Na diaľničnom obchvate sa zaradila do odbočovacieho pruhu, ktorý viedol k veľkému nákupnému centru.

Zaparkovala v garáži a náhlila sa do kaviarne, kde na ňu už čakal Werner. Keď podišla k nemu, niekoľkokrát si ju premeral od hlavy až po päty a napokon s obdivom skonštatoval: „Nicole, du bist so hübsch wie deine Mutter.“ Aj otec jej hovorieval, že je pekná po mame a múdra po ňom.

„Du warst so klein, als ich dich letztes Mal gesehen habe.“ Ukázal rukou asi osemdesiat centimetrov od zeme. Áno, bola ešte veľmi malá, keď sa videli naposledy.

Keď sa pri nich pristavil čašník, objednala si kávu. „Kaffe ohne Milch, bitte.“ Potrebovala ju ako soľ. Nechcela si ani predstaviť, že tú istú cestu bude musieť odšoférovať aj naspäť.

„Was ist passiert?“ ustarostene sa spýtal Werner.

V skratke mu vyrozprávala všetko, čo sa stalo, prečo ho vyhľadala.

Pozorne ju počúval a jeho tvár bola s každým jej vyrieknutým slovom zachmúrenejšia. Napokon si smutne povzdychol: „Na ja, Sphärozythose. Die Familiendiagnose.“

Niki spozornela. „Auch... meine Mutti?“ Mama jej nikdy nepovedala, že je chorá. Nemala žiadne problémy, aspoň Niki si to myslela.

Prikývol. „Sie hatte Angst.“ Bála sa, že chorobu zdedí i dcérka, a keď sa u nej ochorenie neprejavilo, rozhodla sa, že jej o tom nepovie, aby sa zbytočne netrápila.

Mala mi to povedať, hnevala sa Niki na matku, aby som bola pripravená. Možno chcela neskôr, ale netušila, že to už nestihne.

„Werner, kannst du mir helfen, bitte?“ naliehavo ho prosila o pomoc.

Ľútostivo pokrútil hlavou. „Tut mir leid, Nicole. Ich bin alt und krank,“ ukázal na artritídou pokrivené články prstov. A nebola to jediná diagnóza, ktorá ho trápila. Posťažoval sa na vysoký krvný tlak a cukrovku.

„Und deine Kinder?“

Opäť pokrútil hlavou. „Ich bin allein.“ Werner bol jediný žijúci príbuzný z matkinej strany. Nemal deti, vraj žil sám len so svojím psom.

Prehnala som sa zbytočne, Niki sa do očí tisli slzy.

Chytil ju za ruku a silno ju stisol. „Immer gibt es eine Möglichkeit, Nicole.“ Vždy je nejaká možnosť, jasné, len momentálne žiadnu nevidela. Aj tak mu poďakovala za to, že si našiel čas, rozlúčila sa s ním a vydala sa na päťhodinovú cestu domov.

Keď sa blížila do Bratislavy, na mesto už sadol súmrak. Hoci sa len nedávno skončilo babie leto, jeseň už naplno vystrkovala svoje pazúry. O slovo sa prihlásil dážď, bolo sychravo a listy na stromoch žltli každým dňom čoraz viac. Všetko nasvedčovalo tomu, že skorú jeseň vystrieda tuhá zima. A možno je to iba prechodné zhoršenie, nádejala sa Niki.

Keď sa po dlhej náročnej ceste konečne vrátila do nemocnice, našla Ľuboša skláňať sa nad Jankinou posteľou. Chvalabohu, zostal s ňou, vydýchla si od úľavy. Len čo Niki zbadal, spýtavo zdvihol obočie. Nevládala otvoriť ústa, hrdlo jej sťahovala akási neviditeľná obruč. Mlčky pokrútila hlavou a oči sa jej opäť zaplnili slzami.

11. kapitola

ĽUBOŠ

Nemusela nič hovoriť, aj bez slov pochopil, že jej ďalší pokus zlyhal. Bolesť, únava a zúfalstvo sa dali vyčítať z každej črty jej tváre. Čo teraz? Pri pohľade na bezbrannú spiacu Janku sa ho zmocnila panika. Líčka mala žltooranžové ako dužina zrelého pomaranča a ťažko dýchala. Nemôže ju nechať trpieť. Musí predsa existovať nejaké riešenie. Vedel, že darca sa skôr či neskôr nájde, no potreboval to urýchliť. Nemohol len nečinne sedieť a čakať. Pohladil ju po drobnej, nažlto sfarbenej rúčke, do ktorej prúdila umelá výživa, a tíško sa jej prihovoril: „Vydrž, moja, privediem pomoc.“

Zdvihol sa zo stoličky, zamieril k autu a odviezol sa do Petržalky. Šiel naisto, vôbec neblúdil. Veľa vecí zabúdal, ale toto miesto sa mu natrvalo vrylo do pamäti. Na parkovisku na okamih zaváhal. Nesmiem nad tým rozmýšľať, napomenul sa v duchu, musím ta skrátka ísť. Vystúpil a rozhodne vykročil vpred.

Mal šťastie. Pri vchode do novšieho bytového domu sa stretol s chalanom, ktorý sa vracal z prechádzky so štvornohým miláčikom a ochotne ho vpustil dnu. Vyviezol sa výťahom na šieste poschodie a pri byte s menovkou Novák zazvonil.

O chvíľu mu prišiel otvoriť vysoký tmavovlasý muž s dokonale vytvarovanou briadkou a priamym pohľadom mandľových očí. Hoci bol v ležérnom domácom oblečení, pôsobil elegantne a zladene. Určite je metrosexuál, nahováral si Ľuboš, dvíhajúc si sebavedomie, a s prekvapením vdýchol do seba vôňu vareného jedla. Očakával by som skôr značkový parfum, napadlo mu opovržlivo.

Muž sa zamračil a prekvapene si Ľuboša premeral.

„Dobrý večer, som Ľuboš Ševčík,“ predstavil sa. „Partner Nikoly Kamenskej.“

„Viem, kto ste,“ odsekol Miro tvrdo namiesto pozdravu. „Poďte ďalej,“ nervózne zamával utierkou a napokon si ju prehodil cez plece.

„Ďakujem, nebudem vás rušiť, len som vám chcel niečo povedať.“

„Aj tak poďte, prosím, dnu. Nebudeme stáť na chodbe,“ zavelil Miro rozhodným tónom.

Pán manažér sa nezaprie, pomyslel si Ľuboš posmešne. Ibaže ja nie som tvoj podriadený. Mal sto chutí zvrtnúť sa na podpätku, no potom si spomenul, prečo prišiel, a radšej vošiel dnu. Rýchlym pohľadom prebehol po rozľahlej predsieni. Nevnímal farby ani tvary, ale interiér naňho zapôsobil moderným a čistým dojmom. Vôňa jedla mu podráždila čuchové bunky ešte intenzívnejšie ako na chodbe. Až vtedy si uvedomil, že prešlo veľa času, odkedy naposledy jedol.

„Počúvam vás,“ povzbudil ho Miro, keď za ním zavrel dvere.

„Asi viete, prečo som za vami prišiel,“ začal vyhýbavo, nervózne prešľapujúc z nohy na nohu.

„Myslím, že to tuším,“ odvetil Miro, založiac si ruky v bok.

Jasné, najlepšia obrana je útok, preletelo Ľubošovi mysľou, a skôr než by Miro prerušil sled jeho myšlienok, povedal: „Viete, pán Novák, nech sa už medzi nami dospelými stalo čokoľvek, Janka je nevinné dieťa, za nič nemôže. Pomôžte jej, prosím. Vám to neublíži, ale jej tým zachránite život...“ Chcel pokračovať, ale spoza Mirovho chrbta vykuklo štíhle dievčatko s dlhými tmavými vláskami vyčesanými do vysokého chvosta a tvárou lemovanou drobnými kučierkami. Až na farbu očí vyzeralo ako staršia Jankina verzia.

Ľubošovi vyschlo v ústach. Chvíľu na dievčinu mlčky civel, neschopný slova ani pohybu. Zdalo sa mu, že sa naňho letmo usmiala a potom zvedavo pozrela na otca. Miro ju inštinktívne objal okolo pliec.

Ľuboš si odkašľal a sotva počuteľne precedil pomedzi zuby: „Len to som vám chcel povedať. Dovidenia.“

12. kapitola

MIRO

„Oci, kto to bol?“ vyzvedala Mirka, len čo sa za Ľubošom zavreli dvere.

„Starý známy,“ odvetil Miro neurčito a rýchlo zahovoril: „Choď si umyť ruky, ideme večerať.“

Zamrnčala a nadurdene sa pobrala do kúpeľne.

Miro sa s hrmotom zviezol na kuchynskú stoličku
a s utierkou, ešte stále prehodenou cez plece, otupene hľadel do stola. Cítil sa ako zbitý pes. Odkedy mu Niki oznámila, že má ešte jednu dcéru, nedokázal myslieť na nič iné. Akoby toho nebolo dosť, zrazu sa pred ním objaví chlap, ktorého doteraz poznal len z fotografie, a má drzosť prosiť ho o pomoc pre dieťa, ktoré pred ním s Niki chceli zatajiť. V kútiku srdca dúfal, že sa s Ľubošom v živote nestretne.

„Už som tu,“ veselo pricupitala do kuchyne Mirka a sadla si na svoje zvyčajné miesto oproti otcovi.

Naložil kus pečeného kurčaťa jej i sebe, no sotva vládal prehltnúť zopár kúskov. Celkom ho prešla chuť a v jedle sa len premŕval.

„Povieš mi už konečne, kto to bol?“ nedala mu Mirka pokoj.

„Už som ti to predsa povedal. Starý známy.“

„No tak, čo si taký tajnostkár?“ žobronila vytrvalo.

To má po mne, prebehlo Mirovi mysľou. Tiež mu nedalo pokoj, kým neprišiel veciam na koreň. Sťažka si vzdychol. „Dobre teda, prezradím ti to, ty zvedavec. Vieš o tom, že keď budeš zvedavá, budeš skoro stará?“ napomenul ju dobrosrdečne.

„Viem a už sa na to teším,“ odvetila huncútsky ako zvyčajne, keď sa prekárali.

Miro si odpil z džúsu a stíšeným hlasom, akoby sa to bál priznať nahlas, povedal: „Bol to priateľ tety Niki.“

„Frajer tety Niki?“ zopakovala Mirka svojsky s užasnutým výrazom na tvári. Nevedel odhadnúť, či je v ňom viac prekvapenia, alebo nadšenia. „Má dobrý vkus.“

„Kto?“

„No predsa teta Niki. Je to fešák.“

Miro by rád namietal, že dobrý vkus má skôr Ľuboš, no o tomto sa so svojou dcérou hádať nebude.

„Škoda, že si nás nezoznámil.“

Ešte toto mi chýbalo, pomyslel si nahnevane. Mal pocit, že sa proti nemu spriahol celý svet. Nielenže ho Niki sklamala a podviedla, a práve sa dozvedel, že cudzí chlap vychováva jeho dieťa, ale jeho dcéra, najbližší človek, ktorý mu zostal, bude toho chlapa ešte aj vychvaľovať.

„Nemyslím si, že by to bolo vhodné.“

„Prečo?“

„Lebo je zadaný,“ naskočil na jej vtipkovanie.

„Hm. A čo chcel?“ ťahala z neho ďalej.

„Nič také, čím by si si mala zaťažovať hlavičku,“ ťukol jej ukazovákom do čela a prinútil sa zjesť ešte niekoľko kúskov mäsa. Myseľ mu však stále odbiehala rovnakým smerom. Keď tak nad tým všetkým uvažoval, zrazu mu to do seba zapadalo ako kusy obrovskej skladačky. Nikine nevoľnosti, zádumčivé pohľady, návšteva na chate. Určite mi to chcela povedať, lenže... bola tam Monika. Som ja teda korunovaný idiot, nadával si v duchu. Vrátil som sa k žene, ktorá si to nezaslúžila a tú, s ktorou som si mohol založiť šťastnú rodinu a vychovávať spoločné dieťa, som od seba odohnal.

„Tak prečo si taký smutný? Odvčera tu sedíš ako kôpka nešťastia,“ skonštatovala Mirka na svoj vek trochu pridospelo.

Keby sa necítil tak mizerne, aj by sa zasmial. Niektoré dcérine poznámky nemali chybu. Možno práve tie mu
pomáhali ísť ďalej a napriek všetkému nachádzať radosť vo všedných dňoch.

„No tak, oci, čo ti je? Prečo sa mi nezdôveríš?“

„To nestojí za reč.“

Odložila príbor a s rukami opretými o stôl sa naňho skúmavo zahľadela. „Stalo sa ti niečo zlé?“

„Mne nie,“ odvetil stručne, čím považoval diskusiu za ukončenú. Vstal a začal spratávať zo stola.

No Mirka sa nedala tak ľahko odradiť. „Teda niekomu inému?“

Letmo prikývol.

„Pomohol by si mu, keby si vedel ako, však?“

Miro zastal na polceste ku kredencu a prekvapene pozrel na dcérku. V tej jednej nevinnej otázke sa skrývalo viac múdrosti a pravdy, ako dokázal nájsť v tisícoch myšlienok. Zrazu celkom presne vedel, čo má urobiť.

„Pravdaže, srdiečko.“ Dal jej pusu na čelo a pohladil ju po dlhých vlnitých vláskoch. Potom sa načiahol za mobilom a navolil sekretárkino číslo. Keď sa prihlásila, vydal jej stručný pokyn: „Danka, zrušte, prosím, všetky schôdzky naplánované na zajtrajšie dopoludnie. Ďakujem.“

13. kapitola

„Prišli ste neskoro,“ privítal ho Ľuboš, keď nasledujúce ráno dorazil do nemocnice.

„Akože neskoro?“ zalapal po dychu a srdce sa mu splašene rozbúchalo. To hádam nie! Nechcelo sa mu veriť, že by jeho dcérka zomrela skôr, než sa s ňou zoznámil.

„Janka už dostala krv od iného vhodného darcu,“ odvetil Ľuboš s patričnou dávkou irónie.

„Ach, tak,“ vydýchol si Miro od úľavy.

„Môj šéf dotiahol viacerých kamarátov a našiel sa medzi nimi vyhovujúci darca,“ ozvala sa mu za chrbtom Niki s neskrývanou radosťou. Jej hlas mu znel nežne a dôverne, celkom inak ako vtedy, keď za ním prišla do práce s prosbou. Zrazu mal pocit, akoby necelé štyri roky, čo sa nevideli, ani neprešli. Obrátil sa k nej a opätoval jej úsmev. Bola nádherná, vzrušenie jej vohnalo do líc červeň, modré oči žiarili šťastím. Mal sto chutí vziať ju do náručia a podeliť sa s ňou o všetku radosť z uzdravenia jej dcérky, ich dcérky. Na chrbte však zacítil Ľubošov spaľujúci pohľad, a tak sa radšej prinútil pozrieť do zeme.

„Mrzí ma, že som neprišiel skôr,“ povedal zahanbene.

„Aj tak ti ďakujem, že si prišiel,“ usmiala sa naňho. „Čo sa stalo, že si zmenil názor?“

„Rozmýšľal som nad tým a pochopil mnohé veci.“

Mlčky prikývla.

„Smiem ju vidieť?“ opýtal sa opatrne. Nebol si istý, či práve teraz je správna chvíľa ani či ho za malou pacientkou pustia. Okamžite začul Ľubošove nervózne kroky.

„Niki!“ zvolal pobúrene.

Pozrela naňho a kývnutím mu naznačila, že je to v poriadku. Potom chytila Mira za rameno a jemne ho potiahla. „Poď.“

„Ste príbuzný?“ zastavila ho sestra pri vstupe na jednotku intenzívnej starostlivosti.

Zmätene zahabkal. „Ja...“

„Áno,“ odvetila Niki zaňho a sestrička mu podala plášť a rúško. „Len dve minúty,“ pripomenula mu prísne. „A ničoho sa nedotýkajte.“

Potichu pristúpil k Jankinej posteli a pozorne sa na ňu zahľadel. Biely paplón, spod ktorého jej vykúkala drobná tvárička a tenké ručičky s napichanými kanylami, zahaľoval jej malé útle telíčko. Panebože, aká je len drobučká, zalamentoval v duchu, úplne sa v posteli stráca. Priam vzbudzovala potrebu ochraňovať ju. Mala neprirodzene žltú farbu, ktorú ešte zvýrazňoval kontrast jej tmavých vláskov, ale aj tak bola roztomilá. Moja dcérka, pomyslel si rozcítene, moja krv. Zarazil sa. Krv. Ak ju ešte niekedy budeš potrebovať, dám ti svoju, sľuboval jej v duchu. Už nebudeš odkázaná na náhodného darcu. Načiahol k nej ruku, no v okamihu sa zháčil a stiahol ju späť.

Vieš o tom, že máš sestričku? Naďalej sa prihováral jej mĺkvemu odpočívajúcemu telíčku. Volá sa Mirka a je taká ako ty, len o čosi staršia a má zdravšiu farbu. Verím, že jedného dňa sa zoznámite.

„Je krásna,“ šepol Niki, keď vyšli na chodbu. Ako jej mama, túžil dodať, no všadeprítomný Ľubošov pohľad mu zväzoval ústa i ruky.

Nepovedala nič, len sa naňho šťastne zahľadela. Netušil, či od radosti z Jankinho uzdravenia, vďačnosti, že prišiel, alebo ho naozaj rada vidí. Tak ako on ju. Mal toho toľko na srdci, čo by jej rád povedal, no nebol na to vhodný čas, miesto ani diváci. Prúd jeho myšlienok preťala Nikina pragmatická otázka: „Nemusíš ísť do práce?“

Strhol sa a automaticky pozrel na hodinky. „Vlastne áno, už ma čakajú,“ odvetil v pomykove, hoci do prvej dohodnutej schôdzky mu zostávalo ešte dosť času. „Ak by si niekedy potrebovala moju pomoc, vieš, kde ma nájdeš,“ povedal a na rozlúčku pevne stisol Niki ruku. Ľubošovi len letmo kývol hlavou na pozdrav.

„Ďakujem,“ začul za sebou príjemný, dôverne známy hlas.

14. kapitola

„Pán kolega, čo si o tom myslíte?“ vyzval Mira generálny riaditeľ na pravidelnej porade vrcholového manažmentu, ktorá sa konala zvyčajne v stredu.

„Prepáčte, ja... zamyslel som sa,“ vykrúcal sa zaskočený. Nestávalo sa mu, že by sa v práci nedokázal sústrediť a myšlienkami odbiehal do súkromia. Práve naopak, v robote vždy hľadal zabudnutie. „Aká bola otázka?“

Generálny sa usmial popod fúzy. „V poslednom čase ste akosi pričasto zamyslený,“ nadhodil, na čo sa prítomní manažéri zachechtali. „Svoje srdcové problémy si riešte vo voľnom čase, teraz nám, prosím, povedzte, či si môžeme dovoliť vynaložiť na koncoročnú kampaň toľko peňazí, koľko navrhuje marketing.“

Miro si pozorne prezrel čísla na flipcharte a očami prebehol údaje na stole, ktoré si doniesol so sebou. „Je to priveľa, ak chceme dodržať naplánované ukazovatele, mali by sme znížiť rozpočet na kampaň aspoň o desať percent,“ zaujal tradičný profesionálny postoj a prinútil sa skoncentrovať sa na dianie na porade.

Len čo sa však vrátil do kancelárie, vyťukal Nikino číslo. Potreboval ju vidieť, musel sa s ňou pozhovárať.

„Ahoj, Niki, tu Miro,“ prihlásil sa. „Mohli by sme sa stretnúť? Rád by som sa s tebou porozprával. Nechcel som pred Ľubošom,“ dodal.

„A o čom?“ Hlas jej znel odmerane a cudzo. Akoby na druhom konci linky nebola tá istá osoba, s ktorou sa pred niekoľkými dňami stretol v nemocnici. Jej priateľské chápavé správanie mala asi naozaj na svedomí eufória z Jankinho uzdravenia.

Bez rozmýšľania hlesol: „O nás.“

„Žiadne my neexistuje, Miro, a ty to veľmi dobre vieš,“ odsekla tvrdo.

„Prepáč, nemyslel som to tak. Zle som sa vyjadril,“ pokúšal sa zmierniť jej hnev. „Chcel som povedať o Janke, Mirke, o živote. Dávno som si s nikým nepokecal.“

V telefóne na chvíľu zavládlo ticho, potom sa ozval ľahký vzdych a napokon sa trochu mäkšie spýtala: „Kedy?“

„Čo keby sme zašli na večeru, napríklad zajtra,“ navrhol nadšene.

„Nemyslím si, že je to vhodné, Miro. Zostaňme radšej pri káve,“ namietla neoblomne.

„Dobre teda, zajtra o šiestej na káve v tvojej obľúbenej kaviarni, okej?“

„Okej. No len na chvíľu, musím sa venovať Janke.“

15. kapitola

NIKI

V tvojej obľúbenej kaviarni, zneli jej v ušiach jeho posledné slová, keď sa chystala na dohovorené stretnutie. Pamätá si jej obľúbenú kaviareň? Nechodievali ta spolu často, len mu medzi rečou spomenula, že sa tam cíti príjemne. Čo to má znamenať? A prečo sa chce stretnúť? Odkedy prišiel do nemocnice, nevedela naňho prestať myslieť. Zapôsobilo na ňu, že sa nakoniec rozhodol Janke pomôcť a zároveň ju k nemu niečo pútalo. Práve preto sa s ním nechcela stretnúť osamote, bez Ľuboša. Dúfala, že jej chlad ho odradí, ale márne. Dávno som si s nikým nepokecal, vŕtali jej v hlave jeho slová. Čo sa s Monikou nerozprávajú? Nemala odvahu opýtať sa na to.

„Asi by som tam nemala ísť,“ zapochybovala tesne pred odchodom. „Zavolám mu a zruším to.“

„Nech ti to ani nenapadne, Nika,“ prísne ju napomenula Bublinka. „Potrebuješ trochu vypnúť, rozptýliť sa. Odkedy Janka ochorela, stále si buď v nemocnici, alebo pri nej. Postarám sa o ňu, neboj sa.“

Po podaní transfúzie sa Jankin stav zlepšoval. Už sa nesťažovala na bolesť bruška, líčka jej začali ružovieť, len očká ešte prezrádzali ťažkú diagnózu. Musela zostať v nemocnici na pozorovaní a len postupne mohla nabehnúť na normálnu stravu. Keďže jej liečba pokračovala bez ďalších komplikácií, po niekoľkých dňoch ju lekári prepustili do domácej starostlivosti.

Keď sa Bublinka dozvedela o chorobe svojho krstňaťa, veľmi ju to vzalo, no do nemocnice neprišla, lebo nemocnice z duše neznášala. Dnes však nezaváhala ani na okamih a ochotne sa ponúkla, že Janku postráži, kým sa Ľuboš vráti z práce.

„Dobre teda, presvedčili ste ma, pani Janka.“

„Len choď, dieťa moje, a dobre sa zabav,“ šibalsky žmurkla na Niki.

Presne o šiestej vošla do prítmia malej útulnej kaviarne v centre mesta. Nad každým stolom svietila tlmená lampa, interiér ladený dohneda pôsobil upokojujúco a dôverne. Miro na ňu už čakal. Sedel pri stolíku pre dvoch pri okne s výhľadom do ulice, uprostred stola stála tabuľka s nápisom: Rezervované. Nič nenechal na náhodu, pomyslela si zmätene. Čo tým sleduje?

Keď ju zbadal, vyšiel jej v ústrety a pomohol jej vyzliecť kabát. „Som rád, že si prišla,“ povedal zdvorilostne, s úľubou si ju premeriavajúc.

Obliekla si priliehavé úpletové šaty, ktoré jej zvýrazňovali postavu. Žiadalo sa jej dať si na seba niečo sexi, túžila sa mu páčiť. Hlúposť, napomenula sa okamžite. Obliekam sa predsa kvôli sebe, aby som sa cítila dobre, nie pre mužov.

„Nehnevaj sa, že som ťa sem vytiahol,“ ospravedlnil sa, „ale v nemocnici alebo u vás by sme si asi nepokecali.“

„To určite nie.“

„Ako sa má Janka?“ opýtal sa, keď sa posadili oproti sebe.

„Lepšie, zotavuje sa. Má už ružovejšiu pleť, začína papať a je živšia.“

„To rád počujem,“ usmial sa. „A čo ty? Ako sa máš?“

Skôr než odvetila, pristavila sa pri nich čašníčka a s očarujúcim úsmevom, venovaným Mirovi, sa spýtala: „Čo vám prinesiem?“

„Prosím si horúcu čokoládu,“ odvetila Niki. Dúfala, že jej obľúbený nápoj prospeje vybičovaným nervom. Tak jej radila Bublinka a zväčša to fungovalo.

„Pre mňa kávu, ďakujem,“ objednal si Miro a bez toho, aby venoval pozornosť čašníčkinmu koketnému žmurknutiu, obrátil sa opäť na Niki. „Tak hovor, ako sa máš?“

„Ako sa už len môžem mať?“ vzdychla si. „Veď si to videl na vlastné oči. Celý môj svet sa zúžil na riešenie Jankinho problému.“

„Myslel som, či si šťastná...“

Šípila, kam tým mieri, a preto zámerne odvetila: „Som šťastná, že sa Janka uzdravuje, ale zďaleka nemáme vyhraté. Je to beh na dlhé trate.“

Miro smutne prikývol, a keď im čašníčka priniesla objednané nápoje, zrak uprel na stolík. Jej odutý pohľad vôbec nezaregistroval. Očividne nebola zvyknutá na nezáujem hostí mužského pohlavia.

„Je mi to veľmi ľúto,“ povedal, „ale sľubujem, že ti pomôžem. Už na to nebudeš sama.“

„Nie som sama. Mám Ľuboša.“

Rozpačito zažmurkal. „Takže ste spolu šťastní?“

Nemohla uveriť vlastným ušiam. „Čo sú to za otázky, Miro? O čo ti ide?“

„Prepáč mi, ja len... keď som ťa videl v nemocnici, pochopil som, že som spravil obrovskú chybu. Kým som žil len s Mirkou a myšlienkami na teba, bolo to iné, ako keď viem, že máme spolu dcéru.“

Zvláštne, vôbec nespomína Moniku, prebehlo jej mysľou. Zámerne, alebo už azda nie sú spolu? „Janka otca má, je ním Ľuboš,“ povedala tvrdo.

„Počul som, že ste sa nevzali. Prečo?“

Nechápavo naňho pozrela a jemne pokrútila hlavou. Znovu jej kládol nepríjemné otázky, tak ako vtedy pred rokmi, keď sa vyzvedal na jej mŕtvych rodičov.

„Prepáč, nič ma do toho nie je.“

„Presne tak. Teraz je už trochu neskoro plakať nad rozliatym mliekom, nemyslíš?“

„Viem,“ odvetil skrúšene, urputne si miešajúc neochutenú kávu, akoby v nej mal minimálne tri kocky cukru a dve smotany. „Keby sa dalo, najradšej by som vrátil čas. Keď si predstavím, že sme mohli byť rodina – ty, ja, Mirka a Janka.“ Prudkým pohybom vybral lyžičku zo šálky, až
cinkla o tanierik.

„Ak dovolíš, rada by som ti pripomenula, že ja som sa vtedy rozhodla pre teba a Mirku, ale ty si ma odkopol,“ zdôraznila vyčítavo.

„Niki, nehovor tak, neodkopol som ťa, len som...“

„Len si chcel zostať so svojou zákonitou manželkou,“ dokončila zaňho s poriadnou dávkou irónie.

„Bola to Mirkina matka. Keby som vedel, že si tehotná, pravdepodobne by som sa zachoval inak.“

„Vidíš, a práve to som nechcela. Nechcela som, aby si zostal so mnou len zo súcitu.“

„Zo súcitu? Veď ja som ťa ľúbil, Niki, po Mirke si bola najdôležitejší človek v mojom živote.“

„Vážne? Prečo si teda chcel zostať s Monikou?“

„V prvom rade som myslel na dcéru. Keby som vedel, čo je Monika zač, nikdy by som ju neprijal späť.“

„Takže sa prejavila?“

Spozornel. „Ako to myslíš?“

„Fotomodelka, ktorá fotí akty a užíva si s pánom fotografom.“ Roky zamlčiavané zistenie sa z nej zrazu vysypalo ako cukor z vrecka, ktorým si prisladila horkú čokoládu. Nepocítila však úľavu ani zadosťučinenie, iba nekonečný smútok.

„Čože? Vedela si o tom a nič si mi nepovedala?“ vyhŕkol pobúrene a medzi obočím sa mu vytvorila hlboká ryha.

Sklopila zrak. „Nemohla som vám predsa rozbíjať vzťah. Tiež som myslela na Mirku a na vašu rodinu.“ Pozrela mu priamo do očí. „Čo ak by si mi neuveril a znenávidel ma? Navyše som nevedela, či je to naozaj pravda.“

Zachmúrene prikývol a viac-menej sám pre seba zašepkal: „Žiaľ, bola to pravda.“

„Kde je teraz?“

Mykol plecami. „Netuším ani ma to nezaujíma. Jedného dňa si ju vyzdvihol, vrátila sa s ním do Ameriky. Odvtedy pre mňa neexistuje. Je veľmi ťažké udržiavať v Mirke pekné spomienky na matku.“

„To chápem,“ povedala uznanlivo. „Mirka má šťastie, že má takého skvelého otca.“

„Prosím ťa. Práve naopak, mám pocit, že ju zanedbávam kvôli práci.“

„Doba je ťažká, musíte z niečoho žiť,“ skonštatovala vecne.

„To je pravda, ale vysvetli to deväťročnému dieťaťu.“

„A ešte ťažšie trojročnému, ktoré ide prvýkrát do škôlky, to poznám,“ pritakala Niki a odpila si z čokolády. Bola sladká tak akurát a príjemne jej prehriala vnútro.

Miro sa zatváril zvedavo. „Povedz mi niečo o Janke. Aká je, okrem toho, že je krásna po mame.“

Usmiala sa. Vedela, že to myslí úprimne. Miro nemal vo zvyku skladať falošné komplimenty. „Je úžasná. Hravá, zvedavá, vie ma rozveseliť. Napriek všetkému som rada, že ju mám. Predtým som si nevedela predstaviť, aké je to mať dieťa. Dala môjmu životu nový zmysel. Je to skrátka náš poklad.“

Pozorne sa jej prizrel. „A čo Ľuboš? Nezmenil sa, keď vie, že nie je jeho?“

Tá otázka ju prekvapila, no nedala na sebe nič znať. „Prečo by sa mal? Vedel o tom predsa od začiatku,“ prehodila naoko odľahčene, presviedčajúc viac samu seba ako Mira. Ľubošov chlad a žiarlivosť ju boleli, no nepripúšťala si to. Musela myslieť na Janku, byť silná.

Ktovie, či Miro jej slovám uveril. Vždy jej predsa videl až na dno duše. Na chvíľu sa odmlčal a zahľadel sa von oknom. Niki sledovala jeho pohľad. Vonku sa rýchlo zotmelo, no ulice mesta boli dostatočne osvetlené, aby ponúkli výhľad na ľudí náhliacich sa po práci na nákupy, prípadne na dohovorené stretnutia. Netušila, či aj Miro vníma ruch vonku, pohľad mal neprítomný, upretý kamsi doďaleka. Zrazu sa na ňu obrátil a zastretým hlasom prehovoril: „Neuraz
sa, ale často myslievam na to, že Jankina choroba bola
vlastne na niečo dobrá. Inak by som sa nedozvedel, že je moja.“

Niki si sťažka vzdychla. „Niekedy je lepšie zotrvať v omyle, ako poznať pravdu.“

„Prepáč, ale v tomto s tebou nesúhlasím. Za každých okolností by som chcel vedieť, na čom som.“

„No jasné,“ Niki sa nevdojak usmiala, „nenapraviteľný realista, typický pán manažér − čísla, tabuľky, fakty, grafy. Ako sa ti vlastne darí v práci?“

„Ujde to,“ odvetil. „Stále som finančný riaditeľ, len mám nového šéfa. Odišiel nám generálny.“

„Škoda, bol to sympaťák.“

„Dostal zaujímavejšiu ponuku v zahraničí.“

„Chápem,“ prikývla Niki.

Znovu sa odmlčal, tentoraz však očami skúmal vnútro šálky a napokon dopil jej obsah. Potom sa na Niki zahľadel, akoby odhadoval, či u nej nájde pochopenie. „Niki, mám na teba jednu prosbu,“ začal opatrne. „Mohli by sme sa niekedy s Mirkou u vás zastaviť? Bol by som rád, keby sa dievčatá zoznámili.“

„Nemyslím si, že je to dobrý nápad, Miro. Ako im to chceš vysvetliť?“

„Nijako, len by sme sa stretli ako dobrí známi. Na tom predsa nič nie je. Niki, prosím, rád by som ju občas videl,“ modlikal úpenlivo a trochu nástojčivejšie dodal: „Mám na to právo.“

„Obávam sa, že Ľuboš s tým nebude súhlasiť.“

„Tak sa stretnime niekde mimo, nemusí o tom vedieť.“

„To nie je fér,“ namietla. „Iné by bolo stretnúť sa náhodou niekde v centre alebo v parku, ale nie takto.“

Mira pri jej slovách myklo a zatváril sa nadšene, akoby sa mu práve podarilo navrhnúť podnikateľský plán na nasledujúce obdobie. „A vieš, že to nie je zlý nápad.“

„Čo?“ Vôbec nechápala, čo tým myslí.

„Predsa stretnúť sa niekde náhodou. A len my dvaja by sme vedeli, že to nie je až taká náhoda,“ zašibrinkoval rukou nad stolom.

„Neviem, Miro. Nezdá sa mi to.“

„Nechceš po toľkých rokoch vidieť Mirku?“ spýtal sa s neskrývanou výčitkou. „Som si istý, že by sa potešila, často ťa spomína.“

„Pravdaže chcem. Lenže Mirka je bystré dievčatko, je vnímavá a prostoreká,“ podotkla. „Čo ak by to prasklo?“

„Niki, sme dospelí ľudia, bude tak, ako sa dohodneme. Alebo máš nejaký lepší nápad?“

„Nemám,“ pokrútila hlavou. Uvedomila si, že Miro má právo vídať svoju dcéru, nielen povinnosť pomáhať jej. A na to, aby jej povedali pravdu, je ešte príliš malá. „Dobre teda,“ súhlasila napokon. „No až keď sa bude Janka cítiť lepšie.“

„Okej. Dovtedy niečo vymyslíme,“ žmurkol na ňu sprisahanecky.

„Kde si bola?“ privítal ju Ľuboš, keď sa krátko po ôsmej vrátila domov. „Keď som prišiel, bola tu Bublinka.“

„Kde vlastne je?“ chytila sa vďačnej témy.

„Išla domov,“ odvetil a podráždene jej pripomenul: „Neodpovedala si mi na otázku.“

Zatvárila sa naoko nechápavo.

„Kde si bola?“ zopakoval podozrievavým tónom.

„Bola som na nákupoch,“ zaklamala, odvrátiac zrak.

„A kde ich máš?“

„Čo?“

„Predsa nákupy,“ vyslovil pokojne, ale ostro.

Mlčala. Nemalo zmysel pokračovať v ďalších výmysloch.

„Bola si s ním, však?“

Prikývla. „Chcel sa so mnou stretnúť.“

„Načo?“

„Porozprávať sa.“

„O čom?“

„O Janke a tak. A prestaň ma vypočúvať, prosím ťa.“ Mykla sa a vošla do kuchyne.

Ľuboš jej bol v pätách. „Azda mám právo vedieť, kde sa po večeroch túla moja žena a s kým.“

„Prestaň rozprávať, akoby som sa niekde túlala každý večer.“

„Nezahováraj. Prečo ho zrazu tak veľmi zaujíma Janka? Lebo je zdravá?“

„Ľuboš, počúvaš sa? Veď my sme ho prosili, aby sa o ňu zaujímal. My sme mu oznámili, že je jeho dcéra. Hádam si nemyslíš, že na to zrazu zabudne. Alebo že ho vždy zavoláme len vtedy, keď niečo budeme potrebovať. To by bolo príliš kruté a sebecké, nezdá sa ti?“

„Nechápem, prečo ho stále obhajuješ.“

„A ja nechápem, ako si môžeš myslieť, že keď sa zaujíma o dcéru, chce ti ju hneď vziať.“

„Lebo som ho videl,“ zareagoval rozhorčene s očami lesklými od hnevu. „Videl som, ako sa na Janku a na teba pozerá, aj to, ako sa pozeráš ty naňho. A podľa toho, ako ťa počúvam, nebude mať problém získať nielen dcéru, ale i teba!“

„Tak dosť!“ skríkla Niki zlostne. Všetok hnev a stres, ktoré sa v nej za posledné dni nahromadili, sa z nej drali von ako žeravá láva zo sopky. „Tvoja žiarlivosť už skutočne hraničí s paranojou. Kam sa podel ten úžasný muž, ktorý mi sľuboval lásku na celý život a Janku chcel stoj čo stoj vychovať ako vlastnú?! Celkom si stratil rozum?“

„Toto nebudem počúvať,“ zvrtol sa na päte a zamieril k dverám. Schytil kabát, do vrecka si strčil kľúče od auta.

„Kam ideš?“

„Za svojím synom!“ precedil pomedzi zuby a s hlučným buchnutím zatvoril za sebou dvere.

„Počkaj, Ľuboš!“ márne za ním kričala. Unavene sa zviezla na stoličku, tvár si vložila do dlaní a usedavo sa rozplakala.

16. kapitola

Mala by som sem chodiť častejšie, vyčítala si pri pohľade na zanedbaný rodičovský hrob. Biela kytica celkom ošedivela, stuhu dotrhal vietor a celý hrob bol pokrytý napadanými lupeňmi a lístím. Prepáčte mi, prihovorila sa rodičom v duchu. Naozaj som nestíhala. Toľko sa toho udialo, odkedy som tu bola naposledy.

Vzala metličku a pustila sa do dôkladného čistenia hrobu pred Pamiatkou zosnulých. Vyleštila i pomník a keramické doštičky s podobizňami rodičov. Napokon vymenila kvety vo váze, zapálila kahance a do stredu položila veniec s nápisom: Spomíname.

Keď bola hotová, vzpriamila sa a vyrozprávala rodičom o trápení s Jankou. S výčitkou pozrela na maminu fotografiu. Prečo si mi to nepovedala? Bola by som pripravená. Viem, nestihla si, odpovedala si vzápätí.

„Predstav si, mami, Jankiným otcom je Miro,“ vyslovila nahlas.

Teší ťa to, dcérka? začula odkiaľsi z diaľky maminu imaginárnu otázku.

„Ani neviem,“ vzdychla si. Kedysi som si to želala, ale dnes ma to trápi kvôli Ľubošovi. Veľmi sa zmenil. Žiarli a bojí sa, že Miro mu vezme Janku. Nevie sa s tým vyrovnať. Vôbec netuším, čo bude s nami ďalej. Odcudzili sme sa.

Musíš mu dopriať viac času, celkom zreteľne počula mamin tichý zastretý hlas.

Bojím sa, že sa to ešte zhorší. Potriasla hlavou, aby zahnala pochmúrne myšlienky, a opäť sa sústredila na dcérku. To najhoršie má, dúfajme, za sebou.

Neboj sa, dcérenka, všetko bude zase dobré, hovorievala jej mama vždy, keď mala nejaký problém. Rozbité koleno, zlá známka v škole alebo hádka so spolužiačkou. Všetko sa zakaždým vyriešilo, presne ako to mama predpovedala. Kiežby sa jej slová vyplnili i dnes. Veľmi by si to želala.

Už musím ísť, rozlúčila sa so svojimi drahými a napriek pochybnostiam v duši im sľúbila, že čoskoro opäť príde.

17. kapitola

Pobyt doma Janke viditeľne prospieval. Veľa spala, dobre papala, dokonca pribrala. Každý deň si vyšli na prechádzku, aby spevnela. Raz za dva týždne chodievali na kontrolu k lekárke, a keďže Jankin zdravotný stav sa jej pozdával, od nasledujúceho mesiaca jej dovolila vrátiť sa do škôlky.

Niki zavolala riaditeľke, aby zistila, aká je situácia. Tá reagovala nečakane prístupne a ľudsky. Ospravedlnila sa, že Janku podozrievala zo žltačky. Niki sa tiež ospravedlnila za svoje prchké slová. Udobrili sa a dohodli, že Janka sa môže prvého decembra vrátiť.

Boris sa zachoval ako naozajstný kamarát. Nielenže zohnal vhodného darcu, ale Niki ohľaduplne navrhol, aby zostala s malou doma, dokedy bude potrebovať.

„Veľa to pre mňa znamená. Som tvojou dlžníčkou,“ rozcítene mu ďakovala do telefónu.

„Na to sa teraz vykašli, Niki. Hlavne, aby Janka bola v poriadku. Potom mi to v práci vynahradíš,“ povedal napoly vážne, napoly žartom.

„Budem pracovať do roztrhania, šéfe,“ zažartovala Niki, hoci obaja vedeli, že pri Jankinej chorobe sa už nikdy nebude môcť venovať práci s takým nasadením ako predtým. „Ako sa má Linda? Veľmi nadáva?“

„Občas,“ zasmial sa Boris a vážnejším hlasom dodal: „Zatiaľ to zvláda a potom sa uvidí. Tým sa netráp.“

Ani nemala kedy. Všetok čas a sily venovala starostlivosti o Janku. Ľuboš jej veľmi nepomáhal. Vyhováral sa, že ako živiteľ rodiny musí veľa pracovať. Neskúmala, či je to naozaj tak, hoci sama dobre vedela, že prekladateľstvo je náročné povolanie a vyžaduje si celého človeka. No zároveň v hĺbke duše cítila, že za Ľubošovým únikom z domu je aj niečo viac. Bola však vďačná za chvíle, ktoré trávili spolu, a otvorenú výmenu názorov nevyhľadávala. Kvôli Janke. Nechcela jej zhoršovať stav, naopak, pokúsila sa vytvoriť pokojnú rodinnú atmosféru aj vzhľadom na blížiace sa Vianoce. Dúfala, že čas lásky a odpúšťania, čas, keď si človek oveľa viac ako inokedy uvedomuje skutočné hodnoty, ich opäť spojí a pomôže zahojiť ešte čerstvé rany.

Miro niekoľkokrát telefonoval Niki, aby sa uistil, že ich stretnutie platí. Napokon usúdila, že už nie je dôvod ďalej to odkladať. V prvú adventnú nedeľu, keď sa výklady obchodov rozžiarili vianočnou výzdobou a rozpútala sa pravá spotrebiteľská bitka, sa dohodli, že sa stretnú na prechádzke v Sade Janka Kráľa. Ak by deťom bola zima, mohli sa poľahky presunúť do Auparku a nechať sa zlákať ponukou štedrých akcií a zliav.

Niki cítila, ako v nej narastá vzrušenie. Netušila, či väčšmi preto, lebo sa jej dcérka prvýkrát stretne so svojím skutočným otcom, alebo preto, lebo po štyroch rokoch konečne uvidí Mirku. Nevedela sa tej chvíle dočkať a zároveň mala obavy. Ľubošovi povedala, že sa idú s Jankou prejsť. Našťastie mu ani nenapadlo pridať sa k nim. Vraj musí dokončiť preklad, ako zvyčajne.

Presne o pol tretej sa ocitli na rázcestí. Rozhodovala sa, ktorou cestičkou sa vybrať, keď v diaľke zbadala povedomú siluetu urasteného muža. Vedľa neho kráčala menšia postava, ktorá však zďaleka nebola taká maličká, ako si ju pamätala. Niki tuhšie zovrela dcérkinu rúčku a s divoko bijúcim srdcom vykročila k dvojici.

„Dobrý deň,“ nervózne pozdravila, keď sa priblížili na vzdialenosť niekoľkých metrov.

Miro jej odpovedal úsmevom a Mirka na okamih zostala stáť, akoby nemohla uveriť vlastným očiam. Potom pobehla k Niki a spontánne ju objala okolo pása. „Teta Niki! Kde sa tu berieš?“

„Sme tu na prechádzke.“

„Aj my.“ Mirka vrhla bleskový pohľad na otca.

„To je prekvapenie, vás by som tu nečakal,“ zahral Miro dohodnutú rolu a opatrne na Niki žmurkol.

„Ty si teda vyrástla, Mirka.“ Niki ju pohladila po hlávke. „Ukáž sa, nech si ťa obzriem.“

Mirka povolila objatie a zakrútila sa ako tanečnica, aby si ju mohla Niki poobzerať z každej strany. Vytiahla sa do výšky, bola dievčensky štíhla a vyparádená. Čierne legíny a nízke sivé čižmičky ladili s cyklámenovou bundičkou a čiapkou rovnakej farby s obrovským brmbolcom, spod ktorej jej vykúkali dlhé hnedé lokne.

„Páni, tuším by som ťa nespoznala, fešanda,“ obdivne skonštatovala Niki.

Mirka jej kompliment pohotovo vrátila: „Ja som ťa spoznala hneď, si stále rovnako pekná.“

„Ďakujem.“

„Tak som dúfala, že sa stretneme,“ povedala úprimne a pohľad preniesla na Janku. „A kto je toto?“

„To je moja dcérka Janka.“

Janka o krok ustúpila. Spontánne prejavy radosti neznámych ľudí ju zjavne zaskočili. Odkedy bola v nemocnici, správala sa oveľa zdržanlivejšie.

„Neboj sa, srdiečko,“ chlácholila ju Niki. „Toto je Mirka, moja kamarátka, a tento dobrý ujo je jej ocko.“ Aj tvoj, žiadalo sa jej dodať, no túto informáciu radšej prehltla.

Mirka k nej natiahla rúčku. „Ahoj, môžem byť aj tvoja kamarátka?“

Janka nesmelo pozrela na mamu, a keď prikývla, vystrela k Mirke dlaň.

„Koľko máš rokov?“ ťahala z nej nová kamarátka.

Ukázala tri pršteky.

„A máš rada pexeso? Keď som bola taká ako ty, no, možno trochu väčšia, tak som sa s tvojou maminkou hrávala pexeso,“ rozhovorila sa Mirka.

Niki sa pri tej spomienke mimovoľne usmiala, a keď sa na ňu Janka prekvapene pozrela, pritakala: „Mirka má pravdu, často sme sa hrávali.“

„Aj ja sa lada hlávam, ale ladšej s bábikami,“ osmelila sa Janka.

Niki sa zahľadela na Mira. Vysoký, racionálne zmýšľajúci muž, úspešný manažér pri pohľade na druhú dcérku zjemnel, dokonca sa jej zdalo, že sa mu v očiach lesknú slzy. Potom si čupol a opatrne, aby ju nevyplašil, sa spýtal: „Môžeme sa zoznámiť aj my? Ja som Miro.“

Janka k nemu natiahla drobnú rúčku a Miro ju zľahka vzal do svojej. Možno ju chcel i objať, no zdržal sa ďalších prejavov náklonnosti a dojato povedal: „Teší ma, že ťa spoznávam, slečna.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Láska s farbou pomaranča.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.