Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Autor: © Zuzana Bilavská

Obálka: © Matej Faltin

Korektúra: Lenka Mondočková

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o., Liptovský Mikuláš

Rok vydania: 2019

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-8197-183-9

ISBN MOBI: 978-80-8197-184-6

„Diaľnica číslo 16 je súčasťou diaľničného systému Trans-Kanada a s najväčšou pravdepodobnosťou na nej stretnete viac medveďov než áut. Nádherná príroda, čerstvý vzduch a žiarivé vodopády. Cesta je svojím krásnym a zároveň zlovestným aspektom tým najlepším priateľom samotného diabla a miestni obyvatelia jej nepovedia inak ako DIAĽNICA SĹZ. Prezývku dostala zaslúžene. Už po desaťročia na nej miznú dievčatá a ženy, ktoré zostali navždy nezvestné, alebo sa ich telá našli zohavené v jej blízkosti. Napriek niekoľkým podozrivým zostáva táto záhada po desaťročia nevyriešená a obetí stále pribúda...“

Gloria Moodyová – rok 1969

Gloria bola veselá žena. Milovala zábavu a vždy sa snažila pomáhať ostatným. Nikdy nikomu neublížila, nemala nepriateľov a možno práve to bol dôvod, prečo sa vôbec nebála. Nemala strach takmer z ničoho a nikoho. Ku každému bola priateľská. Bola dobrou matkou, manželkou a sestrou. Jej dcéra ju občas privádzala do šialenstva, no akokoľvek sa snažila byť na ňu prísna, prednáška o morálke sa napokon zmenila na rozhovor dvoch kamarátok. Jej dcéra Vanessa bola ešte malá, no Gloria sa obávala, že na svoj vek príliš zrelá.

„Chcem si zabaliť aj tieto kovbojské čižmy!“ mávala jej pred očami topánkami v detskom čísle. Gloria sa narovnala a s rukami vbok sa mračila na veľký kufor. Krútila pritom hlavou, lebo akokoľvek sa snažila, miesto pre Vanessine kovbojské čižmy v ňom nedokázala nájsť. Odtrhla oči od kopy šatstva a vecí rozhádzaných na posteli v detskej izbe a sledovala dcéru, ktorá už sedela na zemi a na nohy si naťahovala čižmy. Postavila sa pred zrkadlo a obzrela sa zo všetkých strán.

„Myslíš, že som pekná, mami?“

„Samozrejme. Ako si vôbec na takú otázku prišla?“ spýtala sa Gloria s potláčaným úsmevom Každá matka si prirodzene myslí, že jej dieťa je najkrajšie na svete, no v peknej tvári Vanessy sa ešte stále odrážali črty ich predkov, pôvodných obyvateľov. Z jej dcéry vyžarovalo akési zvláštne svetlo, žiara, ktorá ju celú objímala, a to ju robilo výnimočnou. Aj Gloria bola žena so snedou pleťou a čiernymi očami. Mala plnú tvár a dlhé čierne vlasy, ktoré jej dcéra zdedila po nej. Pokojne teda mohla povedať, že porodila krásne dievčatko.

Opäť sa prinútila urobiť niečo s množstvom šiat, ktoré sa pokúšala zbaliť na rodinný výlet. Spolu so svojím manželom Davom, bratom Chrisom a jeho manželkou Cindy chceli stráviť predĺžený víkend vo Williams Lake, kde sa konalo ródeo Stampede. Vyznačovalo sa dlhoročnou tradíciou, ktorá siahala až do roku tisícdeväťstodvadsať. Gloriu odjakživa vzrušovala kombinácia mocných kovbojov a hudby Johnyho Casha. Takmer všetky jeho piesne poznala naspamäť. Najviac milovala tú, ktorá sa volala Walk the line. V dobrej nálade si začala potichu spievať, zatiaľ čo prechádzala z jednej izby do druhej a zbierala veci, ktoré bolo potrebné pribaliť do batožiny, hodiť do koša na bielizeň alebo uložiť na svoje miesto.

Ja viem, že srdce nepokojné mám,

preto si naň dobrý pozor dám.

Záväzkov svojich, tých sa nezriekam,

ja rád ťa mám, nezahýbam.

Je to príliš, príliš jednoduché, aby to bola pravda,

nachádzam sa stále sám, deň čo deň.

Áno, priznávam, som do teba blázon,

pretože si moja, ja nezahýbam.

Tak, ako je noc tmavá a deň svetlý,

stále ťa mám v mysli, nocou aj dňom.

A šťastie, ktoré som poznal, dokazuje, že je to pravda,

pretože si moja, nezahýbam.

Uprostred poslednej strofy ju niečie ruky objali zozadu okolo pása. Gloria sa usmiala a hlavu si oprela o Davovu širokú hruď.

„Si veľmi veselá,“ pošepol jej do ucha, „páči sa mi, keď si takto pospevuješ. Je to sexi.“

„Hm,“ zatiahla.

„Rád by som si myslel, že za to môžem ja, ale ty už opäť myslíš na svojho Casha.“

„Nuž, čo ti mám na to povedať. Je slávny. Bohatý. Krásny.“ Otočila sa k Daveovi tvárou a rukami ho objala okolo krku.

„Je starý a stále na mol. Ty máš teda vkus. A vraj krásny,“ žartoval s ňou medzi bozkami. „Na svojom poslednom koncerte spadol z pódia.“ Tlačil sa na ňu celým telom, až kým obaja spoločne nespadli do kopy šatstva na posteli. Dave sa zaprel nad Gloriou o lakte a jednou nohou kopol do dverí za ním. Tie potichu zapadli do zárubne a oni zostali sami.

„Ahoj,“ vrátil sa k nej a pobozkal ju na pery.

„Čo to stváraš?“ zdráhala sa. „Každú chvíľu nás môže niekto vyrušiť.“

„A nie je to vzrušujúce?“ hlas mal mierne priškrtený a telo napnuté. Keď jej rozopínal blúzku a odhalil hladkú pokožku, úplne zabudol, že v dome nie sú sami. Iba spoza dverí sa ozýval tlmený smiech a vzdychy milujúceho sa páru. Dave sa skláňal nad svojou manželkou a bozkal ju na pery. Nič nevravel a ona sa viac nevzpierala. Napokon si ju podmanil. Táto iskra nevyhasla ani po niekoľkoročnom manželstve, a hoci občas by najradšej so všetkým praštila o zem, chvíle ako táto ju ubezpečili o tom, akú veľkú chybu by urobila. A čo Vanessa? Nie, tieto a podobné myšlienky si musí raz a navždy vytĺcť zo svojej hlavy. Obaja ju veľmi potrebujú. A ona ich predsa miluje. Oboch. A tak sa opäť sústredila na Dava, ktorý sa v nej pomaly pohyboval a na čelo mu vystúpili prvé kvapôčky potu. Jemne mu ich zotrela dlaňou a privrela oči. Nechala sa unášať jeho tempom a snažila sa nemyslieť na dvere, ktoré nestihli zamknúť.

Na druhý deň vyrazili ešte za svitania. Cesta ubiehala rýchlo. Krátili si ju rôznymi hrami a Gloria niekoľkokrát obrátila posledné hity Johnyho Casha v prehrávači. Béžový Ford Country s mahagónovými pásmi po bokoch, ťahajúc za sebou biely príves, zišiel z diaľnice a odbočil na príjazdovú cestu smerujúcu až do kempingu pri jazere Williams Lake. Vanessina hlava vytŕčala z okna a vetrom rozstrapatené vlasy jej zakrývali výhľad na svalnaté kone s lesklou srsťou. Cválali po zelenej tráve a hriva im pritom nekontrolovane poletovala okolokrásne klenutých šijí.

„Pozri mama!“ vystrčila ruku z okna a prstom namierila na ohradu Stampede v blízkosti táboriska.

„Nevykláňaj sa príliš!“ karhala ju z predného sedadla spolujazdca.

„Len ju nechaj, nech si užije ten krásny pohľad,“ zastala sa jej teta Cindy.

K hlavnému príjazdu do campingu sa tiahla kolóna áut ťahajúcich za sebou obytné karavany a Ford rodiny Moodyových nebol výnimkou. Postupovali pomaly a Gloria si medzitým pripravila všetky potrebné doklady. Miestenky na parkovanie, vstupenky na ródeo a ako prekvapenie pre Vanessu si spolu s Davom pripravili súkromnú návštevu stajní. Nedávno ich predsa navštívila zúbková víla a Vanessa svoj mliečny zub vymenila za splnenie jediného želania. Túžila si pohladiť koňa. Gloria opäť pokrútila hlavou nad tým, aké nezvyčajné želania mala jej dcéra. Všetci jej vrstovníci sa pýšili novými hračkami či krásnymi šatami, iba ona sa chcela dotknúť zvieraťa.

Dave obratne zacúval na parkovacie miesto, a keď vystúpil z auta, popreťahoval si všetky kosti.

„Je tu tak krásne,“ kochala sa Cindy zavesená do Chrisa, Gloriinho brata, ktorý už od včerajšieho dňa nemal dobrú náladu.

Gloria sa rozhliadla po okolitých vrchoch. Koruny stromov boli divoko sfarbené a jesenný kolorit jej vyrazil dych. Niekoľkokrát sa zhlboka nadýchla sviežeho vzduchu a pozrela na hodinky. Bolo krátko pred desiatou hodinou ráno. O niekoľko minút sa začínajú jazdy na býkovi. Z batoha vytiahla vstupenky do Stampede a s Vanessou v jednej ruke a druhou rukou zavesenou do Dava, sa pobrali smerom k divokým zvieratám. Zavreté v ohradách, pripravené na výbeh, z nozdier vypúšťali podivné zvuky vyzývajúce na jazdu. Dávali najavo, že sú pripravené a čakali na svojich odvážnych kovbojov.

„A kedy uvidíme kone?“

„Až popoludní. Musíš byť trpezlivá,“ odpovedal Dave taktiež trpezlivo na už asi sté kedy jeho dcéry. Za tým nasledovalo prečo a nedočkavé poťahovanie rukáva.

Spoločne vystúpili na tribúnu a usadili sa v strednom rade. Napriek tomu, že slnko stálo vysoko na jasnej oblohe, vzduch bol chladný. Gloria si cez ramená prehodila pončo s indiánskym vzorom, dokonale ladiacim s jesenným obdobím vo Williams Lake, a Vanesse pritiahla zips na vetrovke až k brade. Až teraz bola spokojná a sústredila sa na otvárací ceremoniál, ktorý otvorilaJudy Collins piesňou Someday Soon. Prvé tóny gitary sa niesli ponad hlavy divákov a tí sa pohojdávali do jej rytmu z jednej strany na druhú. Atmosféra ródea dostala správny kovbojský nádych. Judy odspievala ešte niekoľko pesničieka potom ju v ohrade vystriedal hlavný moderátor, ktorý predstavil drsných chlapíkov. Každý z nich mal dostatok odvahy predviesť divákom show na svojom býkovi. Ktorý z nich sa na zvierati udrží najdlhšie? A ktorý spadne na hlinenú zem už po niekoľkých sekundách? Diváci sledovali súboj mužov s ostrohami v napätí a so zaťatými päsťami, keď sa uprostred predstavenia Chris nahol k svojej sestre a dotkol sa jej ramenom. Naklonil k nej hlavu a cez hučiaci dav jej zakričal do ucha: „Neskôr s tebou potrebujem hodiť reč!“

„Čože?“ Gloria sa k nemu naklonila tesnejšie.

„Že sa chcem s tebou porozprávať!“

„Teraz?“

„Nie. Potom. Dáme neskôr zopár drinkov?“

Gloria k nemu otočila hlavu. S bratom mali blízky vzťah a z jeho výrazu tváre pochopila, že by si mala robiť starosti. Chytila ho za ruku a prikývla hlavou. „Isteže.“

Po jazde na býkoch nasledovala ďalšia disciplína, ktorá by sa zjednodušene dala nazvať: chytanie teliatok do slučky. Je to technicky najnáročnejšia disciplína z celého ródea a mohlo by sa povedať, že najsledovanejšia. Gloria si všimla, že tribúna sa zaplnila takmer do posledného miesta. Z batohu vytiahla ďalekohľad, priložila si ho k očiam a zaostrila. Sledovala hory naokolo, kone uviazané neďaleko jazera a pohľad jej zaletel aj medzi hostí. Preletela tribúnu a potom sa vrátila späť k jedinému miestu, ktoré z neznámeho dôvodu upútalo jej pozornosť. Najskôr si myslela, že sa jej to iba zdalo, preto odložila ďalekohľad a opäť sa sústredila na kone a malé teliatka unikajúce pred slučkami lán. Chcelo to veľa praxe a trpezlivosti, pomyslela si. Každý z kovbojov sa sústredil na krk malého zvieraťa, zatiaľ čo vysoko na koni krútil lasom. S rukou zdvihnutou dohora sa oháňal veľkým okom, a keď zavetril príležitosť, zahnal sa a laso letelo smerom k unikajúcemu zvieraťu. Keď sa akcia podarila, kovboj utiahol slučku a malé teľa skrotil. Gloria si nebola celkom istá, či jej zvieraťa bolo ľúto, alebo jej nepríjemný pocit spôsobovala osoba sediaca na druhej strane tribúny. Opäť vzala do rúk ďalekohľad a vyhľadala miesto, na ktorom sedel neznámy muž. Nevidela mu dobre do tváre a bola si celkom istá, že ak by ho stretla na ulici, prešla by bez povšimnutia okolo neho. Lenže nepríjemné zimomriavky na zátylku jej spôsobovali zlú predtuchu, lebo aj on mieril svojím ďalekohľadom priamo na ňu. Prečo si ju tak detailne obzerá? Alebo sa azda mýlila? Zamračila sa a opäť sústredila pozornosť na svoju rodinu.

„Ideme sa navečerať a potom sa pridáme k sprievodu, čo ty na to?“ dotkol sa jej Dave, na ktorého takmer zabudla. Jej myšlienky sa sústredili na pohľad upretý smerom k nej a Chrisa, ktorý sa s ňou potreboval o niečom porozprávať. Všetci spoločne odišli do reštaurácie s barom, ktorá sa volala Javorový list. Rozvoniavala po grilovaných stehienkach a pive. Williams Lake sa počas dňa zaplnilo turistami, ktorí postávali popri krajniciach ciest a tlačili sa na rozostavané zábrany po okrajoch chodníka. Mestom prechádzal slávnostný sprievod kapiel a hudobníkov. Zvuky bicích nástrojov sa prelínali jeden cez druhý a ľudia tlieskali od radosti. Bola to slávnosť, ktorá mala svoje tradície a pôvodní obyvatelia si na tradície potrpeli. Boli na ne pyšní.

„Dave, čo keby ste spolu so Cindy vzali aj Vanessu a išli sa pozrieť na sprievod?“ navrhla Gloria. „Potrebujem byť s Chrisom chvíľu sama.“

Dave prikývol a hoci Cindy sa zdráhala, napokon privolila. Chcela zostať s Chrisom, lebo sa bála, že na chvíľu nebude mať veci pod kontrolou. V ich manželstve sa stalo veľa vecí a ona sa nedokázala zmieriť s tým, že jej muž sa so všetkým zdôveruje svojej sestre. Žiarlila na ich blízky a dôverný vzťah. Gloria sa rozlúčila so svojou dcérkou a dala jej príkaz, aby poslúchala ocka a tetu Cindy. Dave ju pobozkal na ústa a prikázal jej, aby sa poponáhľala a nenechala si ujsť celý sprievod.

„Sľubujem. O pol hodiny sa stretneme pri veži s hodinami.“ Vyprevadila ich pohľadom a rozhliadla sa po malej a útulnej reštaurácii s dreveným obložením. Opäť ju premkol nepríjemný pocit, ktorý ju donútil obzrieť sa okolo seba. Keď tak urobila, dôvod cítiť sa skľúčene nenašla. Striasla zo seba imaginárny pár neznámych očí a so svojím nepríjemným pocitom sa nikomu nezdôverila. Možno aj muž s ďalekohľadom bol iba výplodom jej fantázie. Možno vôbec nesledoval ju.

„Ďakujem, že si si našla chvíľu.“ Chris znel ustarane a obom objednal po malom pive. Kanadské pivo jej chutilo.

„Čo sa deje braček? Znieš naozaj hrozne.“

„Neviem, Gloria, ako ti to povedať. Skôr než dobrého poslucháča budem potrebovať dobrú radu. Aby som bol konkrétnejší, radu na nezaplatenie,“ chodil okolo horúcej kaše.

„A v čom ti môžem poradiť?“

„Ako opustiť Cindy.“

„Čo?“ zhíkla nahlas a náhle sa spamätala. Pochopila, prečo si Chris vybral Javorový list, aby jej oznámil svoje plány. Tu nebol priestor na teatrálne divadielka ani hlasné výčitky, ktoré mu tak často robila. „Prečo?“ spýtala sa opäť, tentoraz mala svoj hlas pod kontrolou. Gloria bola žena, ktorá vyznávala tradície, podobne ako jej predkovia. Nikdy preto nepredpokladala, že ich rodinu postretne niečo ako rozvod či rozpad rodiny.

„Stále sa nám nedarí založiť rodinu. A Cindy je taká nešťastná.“

„Miluje ťa.“

„Veď aj ja ju. Necháp ma zle, nie som žiadny hulvát, čo zdupká pri prvom probléme.“

„Teda?“

„Že to nie je náš prvý problém. Máme ich niekoľko a keby sme tu teraz neboli s vami, pravdepodobne by sme sedeli doma a hádali sa. Bezvýsledne. Hádzali by sme po sebe riad, trieskali dverami a napokon by sme zaspali v oddelených spálňach ako už niekoľko mesiacov. Navonok by sme pôsobili ako šťastný manželský pár.“

„Chris,“ Gloria ho súcitne pohladila po dlani, ktorou zvieral orosený pohár, a premýšľala, kde má ich manželská kríza korene. Nič sa nedeje len tak pre nič za nič. „Netušila som, že je to až také zlé,“ povedala a opäť sa rozhliadla naokolo. Teraz už bola presvedčená o tom, že neblúzni. V zadnom kúte pri bare sedel muž, ktorý ju uprene sledoval. Premýšľala, či je to ten istý muž, ktorý na ňu mieril ďalekohľadom. Ich pohľady sa na chvíľu spojili a v tom okamihu mala pocit, že sa udusí. Napokon sa odhodlala a nenápadne pošepla Chrisovi: „Neobzeraj sa, ale mám pocit, že odkedy sme tu, niekto ma sleduje.“

„Fíha, sestrička má nového nápadníka?“

„To nie je vtipné.“

„Prepáč, ale trápnymi vtipmi zväčša maskujem svoj žiaľ.“

Gloria na neho pozrela so smiechom v očiach, no hoci tie sa smiali, zvyšná časť jej tváre v sebe odzrkadľovala starosti.

„Tak teda dobre, zaplatíme a poberieme sa pohľadať tých troch. Cindy je už iste nervózna, kde toľko trčím.“

„Nedoriešili sme tvoj problém.“

„To nič. Veď ja už na niečo prídem,“ zdvíhal sa na odchod.

„Chris,“ zastavila ho jeho sestra. Naozaj si o svojho brata robila starosti. „Ak cítiš, že musíš odísť, potom to urob. No neunáhli sa. Cindy je skvelá žena a miluje ťa.“

„Cindy je nešťastná a ja neviem, ako to napraviť. Cítim sa neschopný.“

„Nie. Si skvelý. Som tu pre teba.“ Teraz mu už dovolila zaplatiť a spoločne vyšli do hlučného davu. Hudba sa niesla ulicami, sprievod pochodoval a predvádzal sa v najrôznejších kostýmoch.

„Drž sa za mnou,“ prikázal jej Chris a na chvíľu pustil jej ruku, aby si mohol zapnúť zips na vetrovke. Slnko zapadlo a ešte viac sa ochladilo. Tmu nad Williams Lake rozrážali svetlá ohňostroja a lampy, ktoré sa rozžiarili za oknami klasických budov.

„Už ich vidím, tam sú!“ zakričal Chris na Gloriu a otočil sa vzad s vedomím, že kráča za ním. „Gloria!“ Nikde ju nevidel. „Gloria!“ zvolal ešte hlasnejšie a krk natiahol ponad dav v nádeji, že v ňom zazrie žiarivé farby jej ponča. Lenže Gloria nikde nebola. Obzeral sa dookola, točil sa okolo vlastnej osi a napokon usúdil, že ak sa jeden druhému stratili z dohľadu, bude najlepšie, keď sa stretnú pod vežou s hodinami, ako boli dohodnutí. Možno tam dokonca bude skôr než on, pomyslel si a pobehol. Čoskoro uvidel Cindy a malú Vanessu, ako sedí na Davových ramenách s hlavou vyvrátenou k ohňostroju.

„Ahoj!“ pozdravil všetkých.

„Kde je Gloria?“ spýtal sa Dave.

„Stratila sa mi niekde v dave. Počkáme tu na ňu,“ prešľapoval z nohy na nohu a z úst vypúšťal bielu paru.

Prešlo niekoľko minút a Gloria stále neprichádzala. Dave začínal mať zlé tušenie. Zložil svoju dcéru z ramien a prikázal Cindy, aby ju nespúšťala z dohľadu. Poslal ich smerom k prívesu a sám sa pobral, odkiaľ pôvodne prišiel Chris.

„Kam ideš?“

„Idem ju hľadať. Je tu toľko ľudí, že pokojne mohla zablúdiť,“ narážal na Gloriin slabý zmysel pre orientáciu.

„Idem s tebou,“ ponúkol sa Chris a Dave prikývol. Mal plnú hlavu svojej manželky a v žalúdku nepríjemnú predtuchu, ktorú nedokázal vysvetliť. Spoločne sa predierali sprievodom, zopárkrát sa dokonca oddelili a potom zišli, aby pokrútili hlavami na znak toho, že ani jeden z nich ju nevedel nájsť.

„To sa na Gloriu vôbec nepodobá,“ skonštatoval Dave.

„Ja viem,“ súhlasil jeho švagor, „je to prinajmenšom zvláštne. Možno šla priamo k autu a sedí v prívese.“

„Máš pravdu, poďme tam.“ Dave sa takmer rozbehol smerom, kde parkoval svojho Forda. Prudko otvoril dvere prívesu a vbehol dnu. „Gloria!“ obzeral sa po malom priestore. Na volanie jej mena nedostal žiadnu odpoveď.

„Nie je tu,“ zaznela iná odpoveď. Cindy sedela na lavici za jedálenským stolom a vedľa nej podriemkavala Vanessa. Do šľaka! Zahromžil v duchu a opäť vybehol do tmy. Nech sa prepadne pod zem, ak svoju manželku nenájde. Bolo to, akoby sa po nej zľahla zem.

Desať kilometrov západne od Williams Lake viedla stará železničná trať, ktorá väčšinou slúžila na prepravu dreva a každý deň ju obchádzali dvaja službukonajúci lesníci. Ich služba nebola nijako jednotvárna a často sa stalo, že z odstavených vagónov vyháňali bandy mladých pubertiakov, ktorí hľadali súkromie, kde by mohli vyskúšať zakázané. Bolo dobre, že spoločnosť im robili dvaja nemeckí ovčiaci s lesklou srsťou a nabrúsenými zubami. Kým nevydali pokyn k útoku, boli to mierumilovné zvieratá, verné a oddané. Lenže v to skoré ráno, dvadsiateho piateho októbra tisícdeväťstošesťdesiatdeväť, ani jeden zo psov nebol vo svojej koži. Obaja sa držali pri nohách svojich pánov, no čím bližšie boli k zanedbanej trati, tým nervóznejšie vrčanie vychádzalo z ich papúľ. Keď vrčanie prerástlo do neúprosného štekania, odtrhli sa od nôh lesníkov a stratili sa niekde v lese. Obaja chlapi tušili, že psy niečo našli, no to, čo im udrelo do očí, keď zvieratá dobehli, im na tvárach spôsobilo vydesený výraz plný odporu. Jeden z nich sa preto musel otočiť a vyvrátiť raňajky pod najbližší strom. Vedľa trate ležalo v kaluži krvi zohavené telo mŕtvej ženy.

Dave Moody sedel v malej, drevom obloženej kancelárii komisariátu Kráľovskej kanadskej jazdnej polície na Borland Street vo Williams Lake. Za mahagónovým stolom oproti nemu si komisár nervózne trel bradu a premýšľal nad jeho slovami.

„Takže vy tvrdíte, že vaša manželka sa jednoducho stratila?“ spýtal sa tretí raz za poslednú hodinu, ktorú tam Dave Moody strávil. Bol nervózny z toho, že vec sa nehýbala podľa jeho plánov.

„Pri všetkej úcte, pán komisár, ale vy ma nepočúvate. Nepovedal som, že sa jednoducho stratila. Bola so svojím bratom v Javorovom liste. Spoločne odtiaľ odišli a na chvíľu sa jeden druhému stratili z dohľadu. Myslel si, že je stále za ním, no keď sa otočil, už tam nestála. Odvtedy sme ju nevideli.“

„Nevideli ste ju celú noc.“

„Presne tak.“ Dave robil, čo bolo v jeho silách, aby ovládol svoj hnev. „Neprišla k veži s hodinami, kde sme sa mali stretnúť, nevrátila sa ani do nášho prívesu. Hľadal som ju celú noc, verte mi. Nespal som.“

„Verím vám, pán Moody. No osoba musí byť nezvestná štyridsaťosem hodín, aby sme po nej mohli vyhlásiť pátranie.“

„To znie ako celá večnosť,“ povedal rezignovane. Chcel kričať, cítil hnev a vzdor, no keď otvoril ústa, vyšlo z neho iba tiché: „Rozumiem.“

„Je to ale veľmi nezvyčajná situácia, pán Moody,“ komisár sa opäť rozhovoril, „niečo také sa nám ešte počas ródeových slávností Stampede nestalo. Mali sme zopár výtržností a potýčok medzi miestnymi chlapcami, no nik nám doteraz nenahlásil nezvestnú osobu.“ Rekapituloval nahlas komisár a v Davovi začala svitať nádej. Možno predsa len platí pravidlo, že trpezlivosť ruže prináša. Gloria mu neschádzala z mysle. Chodil po Williams Lake celú noc. Spolu s Chrisom nazreli do každého obchodu, ktorý bol počas noci otvorený. Pýtali sa v moteloch a s fotografiou z peňaženky prechádzal od karavanu ku karavanu s nádejou, že niekto súhlasne prikývne hlavou. Ani na svitaní nebol o nič múdrejší. Spolu s Chrisom si sadli na schodíky prívesu a všetci spoločne si lámali hlavu nad Gloriiným zmiznutím.

Z úvah o jeho nezvestnej manželke ho vytrhlo drnčanie vidlicového telefónu. Bol to starý čierny aparát, no ešte vždy slúžil svojmu účelu. Komisár sa ospravedlnil a zodvihol slúchadlo. Chvíľu pozorne počúval, občas venoval pohľad Davovi, a občas hľadel do mahagónového stola. Dava sa opäť zmocnila zvláštna predtucha. Potýkal sa s ňou už od včerajšieho večera a zdá sa, že v dnešné skoré ráno sa naplnila. Komisár položil slúchadlo do vidlice a oprel sa o operadlo stoličky. Chvíľu zvažoval, ako Davovi oznámiť správu, ktorú sa práve dozvedel. Nemohol to už ďalej odďaľovať. Bolo jeho povinnosťou mu tú správu povedať.

„To boli naši miestni lesníci,“ začal opatrne, „vedľa trate, asi desať kilometrov západne odtiaľto, našli telo ženy. Podľa popisu by to mohla byť vaša manželka, no pokiaľ telo neidentifikujeme, nič nemôžeme s istotou potvrdiť.“

„Vravíte telo?“

„Áno, pán Moody. Práve ho prevážajú do márnice v nemocnici v centre mesta, kde bude podrobené detailnému, hm, akoby som to, preskúmaniu,“ dokončil.

Dave sklonil hlavu do dlaní a niekoľkokrát zhlboka predýchal práve utrpený šok. Neveril, že telo tej ženy patrí Glorii. Nie, istotne to nebola ona. Nemohla byť. Veď predsa, čo by robila desať kilometrov od Williams Lake? Keď sa opäť vrátil do reality, prikývol. Dal tým komisárovi znamenie, že rozumie všetkému, čo práve od neho počul. O hodinu neskôr identifikoval telo svojej mŕtvej manželky. Bolo znásilnené, zbité a príčinou vykrvácania z utŕžených rán zomrela. Podľahla a on v tej chvíli urobil to isté.

O niekoľko dní neskôr, keď jej telo previezli domov a pochovali, Dave Moody otvoril noviny, ktoré sa zaoberali jej záhadnou smrťou. Prinášali článok, ktorý opisoval, ako sa nevinný víkend s rodinou premenil na nočnú moru. Napriek niekoľkým podozrivým nikto nebol z vraždy Glorie Moodyovej obvinený. Vypočúvali jej brata Chrisa, ktorý povedal, že Gloria sa mu zdôverila s tým, že ju sleduje neznámy muž. Obzeral si ju v reštaurácii Javorový list, lenže nikto ho nikdy nenašiel. Ani sám Chris nedokázal polícii opísať vzhľad toho muža. Nemohol. Nevenoval jej pozornosť, keď mu o tom povedala. Teraz si od výčitiek a zúfalstva trhal vlasy. Prečo len musel byť zahľadený sám do seba? Pre svoje vlastné zúfalstvo prehliadol jej strach. Cindy, Chrisova manželka a Gloriina švagriná, sedela na polícii niekoľko hodín, no jej žiarlivosť na blízky vzťah, ktorý súrodenci mali medzi sebou, na zatknutie nestačila. Sama Gloriu zabiť nemohla, lebo vtedy šesťročná Vanessa bola jej jediným a zároveň istým alibi. Nájomný vrah sa nikdy nepotvrdil.

Smrť Glorie tak zostala navždy nevyriešená. O niekoľko rokov neskôr bola označená za prvú obeť zo série vrážd dievčat, ktoré sa udiali na úseku Diaľnice sĺz číslo šestnásť.

rok 2011

Don Shelton sa preháňal redakciou The Seattle Times ako víchor a pravidelne kontroloval čas na svojich hodinkách. Dnešok bol pre jeho dcéru dňom s veľkým D. Promócie na Seattelskej univerzite sa stali skutočnosťou a jeho malé dievčatko bolo pripravené vyletieť z hniezda. Mal teda pred sebou náročný deň. S jeho bývalou manželkou sa už týždne hádali o tom, či dovolia Madison vycestovať za letným dobrodružstvom do Britskej Kolumbie. Túžila sastať spisovateľkou a plánovanú cestu využiť na rozšírenie svojich obzorov. Don sa pousmial, lebo jeho dcéra po ňom zdedila schopnosť argumentácie. Považoval to za plus pri jeho rozhodovaní. Typický redakčný vzruch vôkol seba takmer nevnímal. Drnčanie telefónov prehlušovali tlačiarne chrliace články určené na redaktorské úpravy a asistentky poletovali od jedného stola k druhému, zanechávajúc za sebou klopkanie opätkov a vône parfumov, ktoré sa stali prirodzenou súčasťou atmosféry v novinách. Redakcia pripomínala mravenisko, na ktorom čas plynul ako rieka a nikdy nezastal. Ako šéfredaktor mal tento kolotoč rád. Bol jeho domovom, jeho životom. Don rýchlo odovzdal svoj posledný článok – príhovor šéfredaktora, v ktorom opisoval svoje skúsenosti z posledných týždňov. Dlho sa pohyboval na tenkom ľade, balansoval na hrane života a smrti, bol svedkom udalostí hraničiacich so zákonom. Chcel dať svojim čitateľom čo najviac informácií z prostredia vysokej politiky a volebnej korupcie, ktorú vo svojom článku podrobne opísal, snažiac sa zachovať si objektívne dekórum všetkého, čím si prešiel na vlastnej koži.Čitatelia sa preto k nemu zakaždým vrátili s novými očakávaniami a on ich túžil naplniť. Bola to výzva stelesňujúca korenie jeho života a dôvod, prečo sa nikdy nenudil a ustavične sa niekam ponáhľal. Počas rokov praxe si urobil niekoľko nepriateľov, no získal aj zopár takých, ktorí mu občas posunuli užitočnú informáciu. Bolo ťažké rozlíšiť medzi nimi priateľa od človeka z druhej strany.

Vletel do svojej kancelárie a z vešiaka za presklenými dverami s jeho menom zvesil tvídové sako. Napriek svojej práci, ktorá si vyžadovala otvorenú myseľ, bol konzervatívny, a to sa odrážalo aj na jeho šatníku. Budovu redakcie opustil rýchlym krokom a čoskoro už šliapal na plyn, opäť kontrolujúc hodinky s koženým remienkom. Premávka v Seattli bola počas dňa hustá a on sa predieral medzi vozidlami obratne ako myš. K budove univerzity aj napriek svojej šoférskej obratnosti dorazil neskoro. Zaparkoval na prázdnom parkovisku a vystúpil z auta. V nádeji, že jeho bývalá manželka a dcéra tu na neho čakajú, vbehol na nádvorie, kde sa konala ceremónia odovzdávania diplomov. Potichu zaklial a keďsa rozhliadal naokolo, ešte raz zahrešil, tentoraz poriadne nahlas. Vrátil sa k autu a od zlosti buchol po ešte teplej kapote.

S malou dušou sa blížil na Comstock Street povolenou rýchlosťou. Obzeral sa po tichej ulici, ktorú kedysi dávno nazval malebnou. Domy vo štvrti Queen Anne Hill nemali oplotenia, no vďaka hustým korunám stromom, za ktoré sa ukrývali, pôsobili nenápadne. Spomínal si, ako sa tu zvykli prechádzať ešte v časoch, keď tvorili rodinu. V pamäti sa mu vynorila spomienka na Madison, ako sa učí bicyklovať po príjazdovej ceste. Podľa striech vyčnievajúcich spoza stromov si Madison pamätala mená všetkých susedov z ulice. Čím bližšie bol k domu číslo šestnásť, tým ťažšie hľadal ospravedlnenia pre absenciu na dcérinej promócii. Vystúpil z auta a zahľadel sa na siluetu mesta pod sebou. Comston Street sa nachádzala v seattelských kopcoch, no on cítil, ako jeho ramená padajú smerom nadol. Zastal pred dubovými dverami a očami prepaľoval drevené klopadlo, akoby sa ho jediným pohľadom snažil donútiť k pohybu. Napokon ho sám uchopil a odhodlane zaklopal. Jeho zvuk sprevádzalo niekoľko ďalších. Brechot psa, ktorého si Madison vymodlila ešte na strednej škole, sa niesol celým domom. Kto by si to bol pomyslel: taký starý pes a ešte vždy s vervou bráni dom svojich pánov. Dom, ktorý mu už nepatril a ktorého pánom on už istý čas nebol. Ani žena, ktorá otvorila dveres nahnevaným výrazom na tvári, už nebola niekoľko mesiacov jeho. Viac mu nepatrila. Na dôvody ich rozchodu sa mu už spomínať nechcelo.

„Veľmi sa na mňa hnevá?“ vošiel dnu a rozhliadol sa po vstupnej hale s nádejou, že ho Madison privíta.

„Na to sa jej musíš opýtať sám. Už zase si to zbabral.“

„Ja viem, ja viem,“ zdvihol k nej dlaň, aby ju zastavil skôr, než sa schýli k ďalšej hádke. „Je vo svojej izbe?“ spýtal sa, hoci už vybehol zopár schodov. Na odpoveď nepočkal. Ponáhľal sa k detskej izbe, ktorá sa časom zmenila na kráľovstvo dospelej ženy. To iba on si tento fakt odmietal pripustiť. Zaklopal raz, druhýkrát, a opatrne otočil kľučkou. Blonďavú hlavu strčil medzi dvere a uvidel Madison, ako leží na svojej posteli z masívu a ozdobenej baldachýnom. Nohy mala skrčené v kolenách a pohojdávala nimi z jednej strany na druhú. Oči upierala niekam do stropu a na ušiach mala nasadené veľké slúchadlá. Niet divu, že mu neodpovedala na klopanie, keď jej v ušiach revala hudba, ktorú by akiste zotrel jednou vetou. Prisadol si k nej na posteľ a čakal, kým sa jej uráči venovať mu pozornosť. Až potom zo seba dostal prvé slová, ktorými vyjadril ľútosť nad tým, že prešvihol jej veľký deň.

„Prečo sa vlastne čudujem, keď si stále zahrabaný v tých prekliatych novinách?“

„Opatrne, slečinka. Ešte stále si moja dcéra.“

„Tak si plň svoje otcovské povinnosti, OCKO,“ drgla do neho jedným kolenom a on vedel, že to gesto znamená: odpúšťam ti.

„Je ti jasné, že teraz ma už na moju cestu Britskou Kolumbiou musíš pustiť?“

„To, že som si neustrážil čas, ešte neznamená, že ti dovolím vydierať ma. Povez mi vlastne, prečo si tým miestom taká posadnutá?“

„Chcem preskúmať históriu domorodých obyvateľov. Keby si bol viac prítomný, vedel by si o tom. Písala som o tom predsa záverečnú prácu.“

„Vždy som bol rád, že si po mne zdedila novinársky nos, no tendenciu hádať sa máš isto po svojej matke.“

„Naozaj, ocko. Musím tam ísť,“ ignorovala jeho poznámku a ďalej si presadzovala svoje. „Som dospelá, nemusím si pýtať povolenie.“

„To nie. Pýtať si budeš iba peniaze. Stavíme sa?“

Madison opäť zaujala horizontálnu polohu a tvárila sa nahnevane. Prečo ju nechce pochopiť? „Naozaj je také ťažké stráviť fakt, že už teraz viem, čo chcem v živote robiť?“

Súhlasne pokývol hlavou. „Necháp ma zle, ale pre otca je to vždy ťažké.“

Ešte chvíľu sedeli zatvorení v jej izbe a rozprávali sa o budúcnosti. Rozoberali novinársky život a Don zároveň riešil svoj vnútorný súboj s hrdosťou a pochybnosťou nad tým, či taký život chce pre svoju dcéru. Mohla robiť čokoľvek, no ona túžila stať sa investigatívnou novinárkou a cestovať po svete. Ako väčšina detí v jej veku, aj ona chcela spasiť tento svet, no ešte predtým potrebovala uspokojiť svoje srdce, ktoré ju ťahalo niekam na sever. Prisľúbil jej, že sa o jej ceste ešte porozpráva s matkou a spoločne si dohodnú pravidlá, ktoré budú platiť počas jej cesty.

„Si príliš benevolentný. Ja s tým nesúhlasím a ty sa, samozrejme, postavíš proti mne!“ spustilana neho Palomavýčitky, keď opustil izbu Madison a pristavil sa v kuchyni, kde rozvoniavalo jedlo a červené víno. Don nepil. Abstinoval už niekoľko rokov. Bod zlomu nastal vo chvíli, keď sa opitý zobudil v hotelovej izbe v Casablance. Spomínal si na článok, ktorý vtedy písal. Dokončil ho práve včas na predstavenie brušných tanečníc a vodnú fajku. Alkohol vtedy nevnímal ako problém, hoci pre neho predstavoval hlavný zdroj tekutín. Až keď si nepamätal, ako sa dostal do izby, kde sa zobudil nahý medzi dvomi ženami, ľahší o hotovosť v peňaženke a všetky doklady, pas nevynímajúc, chytil sa za hlavu a pri pohľade do zrkadla sa nad sebou vážne zamyslel. Alkohol mu rozbil manželstvo. Takmer stratil aj Madison. Ďakoval Bohu, že bola vtedy zavalená štúdiami a ich manželské problémy ju nepoznačili úplne, hoci občas počula ich škaredé hádky. Už niekoľko rokov nevypil ani kvapku, no keď stál teraz zoči-voči svojej bývalej manželke, dostal neodolateľnú chuť siahnuť po fľaši položenej na kuchynskom pulte, vytrhnúť z nej zátku a naliať do seba celý jej obsah. Paloma Scottová bola pekná žena s hispánskym nádychom ešte stále pôsobiaca dievčensky a nežne. Kto ju poznal, vedel, že diabol je ukrytý hlboko v nej. Jej chuť hádať sa neustala ani s podpisom rozvodových papierov a využívala k tomu každú chvíľu.

„Nepostavil som sa proti tebe,“ odpovedal sebaisto, pohľadom naďalej skúmajúc krivky vínovej fľaše. „Viem, povedali sme si, že sa ešte porozprávame, no myslím, že by sme jej tú cestu mali dovoliť. Ak to neurobíme, hrozí, že odíde bez nášho dovolenia. Taká odhodlaná je tvoja dcéra preskúmať svojich predkov.“

„Nie sú to jej predkovia.“

„To povedz jej.“

„Si hrozný,“ siahla po fľaši a naliala si do pohára na vysokej stopke. Prečo mu to robí? Pomyslel si, aká je arogantná a hľadal dôvody, prečo ju kedysi miloval. Pravdepodobne ich utopil v alkohole, ktorý kedysi potreboval, aby s ňou vydržal.

Don napokon zostal s Palomou a Madison dlhšie, než pôvodne plánoval. Palomino pozvanie na večeru ho prekvapilo a hľadal v ňom skrytý úmysel. Spoločnú večeru preto všetci využili, aby sa ešte raz porozprávali o ceste, ktorú ich dcéra považovala za životne dôležitú.

„Budeš nám telefonovať každý deň,“ prikazovala jej Paloma so zdvihnutým pohárom, z ktorého si hneď na to odpila, akoby tým svoj príkaz potrebovala spečatiť. Don opäť nasucho preglgol a prikývol.

„V tomto s tvojou matkou súhlasím.“

„Takže chcete, aby som vám telefonovala každý deň? Obom? Naraz?“

„To nebude potrebné,“ pokývol hlavou Don smerom k Palome, „zatelefonuješ vždy jednému z nás.“

„Ako ale potom ten druhý bude vedieť, že som v poriadku?“

„Týmto smerom sa neuberaj, slečinka, inak veľmi rýchlo zmením názor,“ karhala ju Paloma.

„Budete v kontakte? Budete si telefonovať?“ Madison si oboch žartovne doberala a bavila sa na tom, ako obaja gúľajú očami. Mala chuť vystískať ich od radosti, lebo vedela, že keď si jej rodičia začali klásť podmienky, znamenalo to súhlas.

Celý večer sa niesol v príjemnej nálade a Don si uvedomil, ako dávno už podobný pocit nezažil. Dýchal iba pre svoju prácu. Po rozvode si už ženu nenašiel. Novinám bol oddaný telom aj dušou a jeho dcéra pre neho znamenala viac než čokoľvek iné na celom svete. Položil by za ňu vlastný život, preto, keď ju spolu s Palomou vyprevádzali na letisko, potláčal slzy. Jeho malé dievčatko vyrástlo a teraz pred ním stála dospelá žena. Toľko nostalgie bolo na neho priveľa. Ešte raz ju tuho objal, podržal si ju v náručí a na rozlúčku pobozkal do vlasov.

„Ľúbim ťa, Madison.“

„Aj ja teba, ocko.“

Veľmi neochotne uvoľnil jej dlane zo svojich rúk, aby sa mohla ešte rozlúčiť s Palomou.

„Zatelefonuj mi ihneď, ako pristanete.“

„Mami, prosím, to sme už predsa rozobrali zo všetkých strán. Nebojte sa, milí rodičia, ani sa nenazdáte a opäť sa tu, na tomto mieste, stretneme.“

Napokon ju predsa len museli nechať odísť. Don aj Paloma sledovali, ako ich dcéra predkladá cestovné doklady pracovníkovi za priehradkou a on ju pokývnutím hlavy nechá prejsť. Madison sa im stratila z dohľadu a zmizla v dave cestovného ruchu, ktorý na letisku panoval. Napokon sa rozlúčili aj oni dvaja. Každý z nich sa pobral svojou cestou. Paloma do ich bývalého spoločného domu, Don do prenajatého bytu. Obaja sa zavreli v samote a premýšľali o tom, čo pre nich znamená neprítomnosť ich dcéry. Ich životy boli zrazu o niečo prázdnejšie. Videli pred sebou jej vysmiatu tvár strácajúcu sa v dave cestujúcich. Napriek tomu ani jeden z nich neustúpil. Paloma si aj naďalej v sebe pestovala nenávisť k svojmu bývalému manželovi. Nechcela mu odpustiť rozpad rodiny. Don zase zaspal v prázdnej posteli s počítačom na kolenách. Lenže potom sa všetko zmenilo a ich životy už nikdy neboli také ako predtým.

Don sa strhol na zvonenie mobilného telefónu. Drnčal vedľa tabletiek na spanie položených na nočnom stolíku. V posledných dňoch bol pod veľkým stresom, obzvlášť kvôli práci v redakcii, a tak sa občas uchýlil k zhltnutiu bielej pilulky na dobrú noc. Ako bývalý alkoholik si musel dávať pozor, aby sa mu užívanie liekov nevymklo spod kontroly. Nemohol si dovoliť privodiť si ďalšiu závislosť. Ani Paloma mu neuľahčovala život. Zakaždým, keď si predávali informácie o Madison, sa pohádali. Ona mu vyčítala, že jej dovolil odísť príliš ľahko, on jej na oplátku argumentoval, že je príliš upätá a prísna a mala by sa naučiť žiť život naplno. Nato ho Paloma počastovala nadávkami typu úbožiak a zbabelec a on jej zložil telefón bez pozdravu. Nebola to jeho vina. Za tým si stál. Paloma mu strpčovala život, lebo ju to bavilo. Tešilo ju rýpať sa v starých ranách a aj po rokoch im prikladať dôležitosť. Vraj jej ukradol celú mladosť a obral ju o najlepšie roky. Ešte aj dnes mu vyčítala noci, počas ktorých chodieval domov opitý a ona po ňom upratovala. „Prečo ja?“ kričala vtedy Paloma do stropu a so zopätými rukami hľadala odpoveď u Boha.

„Lebo si nevyspytateľná chladná krava!“ odsekol jej naposledy. „A ja to už s tebou nemôžem vydržať.“ Konečne sa mu uľavilo. Koľko síl ho to ale stálo? Koľko prázdnych fliaš padlo, aby vôbec nabral chuť vrátiť sa k nej do chladného domova? Pre niečo začal s alkoholom a pre niečo s ním aj skončil. Dnes sa on pýtal: „Prečo ja?“

Natiahol sa za mobilným telefónom a vyklopil displej na ošúchanej Motorole. Na modrom podsvietení zaostril na neznáme telefónne číslo a nesúhlasne sa zamračil, hoci ešte predtým si vydýchol úľavou, že to nie je Paloma. Za oknami bola ešte tma a hodinky v hornom rohu displeja ukazovali niečo po tretej hodine ráno. Opäť čosi zamrmlal. Zahraničná predvoľba v tak neskorú nočnú hodinu nemohla byť predzvesťou dobrých správ.

„Haló?“ ozval sa rozospatým hlasom.

„Hm. Dobrý večer. Volám Dona Sheltona.“

„Áno?“

„Ste Don Shelton?“

„Áno,“ ozval sa opäť o niečo nevrlejším tónom. Bol unavený. Chcel spať.

„Tu je... hm... polícia. Volám sa Raymond Michalko a som z Kanadskej kráľovskej jazdnej polície. Je mi veľmi ľúto, že vás budím v takúto neskorú hodinu, ale, bohužiaľ, mám pre vás nepriaznivú správu.“ Slová, pri ktorých Don spozornel, zneli, akoby sa ich naučil naspamäť z akejsi policajnej príručky. V tom istom okamihu vyslovil nahlas meno Madison a za ním otázku, či je jeho dcéra v poriadku.

„Našli sme auto, spací vak a všetky osobné veci, ktoré patria istej Madison Scottovej Sheltonovej. Žiaľ, po dievčati akoby sa zľahla zem.“

„Čo tým chcete povedať?“ Don sa posadil na okraji postele a nohy spustil na zem. Efekt piluliek sa vytratil ako mávnutím čarovného prútika. Teraz už napoly rozprával, napoly kričal. „Že neviete, kde je? Čo mi to tu, dokelu, rozprávate?“

„Ste Don Shelton? Otec Madison Scottovej?“

„Scottovej Sheltonovej, áno,“ opravil ho a ešte raz potvrdil svoju identitu. S Palomou sa nedokázali zhodnúť na strednom mene pre ich dcéru, a tak sa rozhodli, že jej dajú dve priezviská. Ani toto rozhodnutie sa neobišlo bez dohadovania, ktoré priezvisko bude v jej rodnom liste figurovať ako prvé. Zovrel telefón v dlani a pritlačil si ho bližšie k uchu. Neveril totiž tomu, čo práve počul. Jeho Madison. Len včera spolu telefonovali. Obaja muži sa odmlčali a v telefóne nastalo ticho, ktoré sa pretiahlo do niekoľkých sekúnd. Donove pery sa triasli nepochopením a nesúhlasom zároveň. Odmietal túto situáciu, hoci nemal na výber. Musel sa aspoň pokúsiť stráviť slová z druhého konca linky, hoci chutili ako zle uvarené jedlo, po ktorom sa mu zdvíhal žalúdok.

Muž, ktorý ho zobudil uprostred noci a oznámil mu zlú správu, opäť prehovoril: „Pán Shelton. Je mi to veľmi ľúto, no musím vás požiadať, aby ste prišli k nám na stanicu. Akoby som to... jednoducho vás tu potrebujeme, aby sme sa mohli pohnúť ďalej.“

„Ďalej? Môžete vziať jed na to, že prídem! A bez svojej dcéry neodídem, to vám prisahám!“

„Pán Shelton, prosím, vypočujte ma.“

„Nie. Vy počúvajte mňa! Chcem aby ste okamžite, ako ukončíme tento posratý hovor, zburcovali každého jedného člena oddielu a začali hľadať. Všetci tí vaši fešáčikovia v červených sakách nech napochodujú a hľadajú zo všetkých síl!“

„Upokojte sa, prosím, pán Shelton. Robíme, čo môžeme, verte mi,“ bránil sa príslušník kanadskej polície.

„To mi nestačí.“

Policajt bol zvyknutý. Počas dlhých rokov v službe sa naučil odolávať nevyspytateľným reakciám rodinných príslušníkov, ktorým oznámil smutnú správu.

„Tak snáď, aby som vám nadiktoval email, aby ste mi mohli poslať údaje o lete. Pošlem po vás niekoho na letisko. Čo poviete? Nebude lepšie stretnúť sa zoči-voči?“ skočil mu do reči a utlmil tak Donov ďalší príval hnevu.

Don si starostlivo zapísal policajtov email na spodný okraj novín, ktoré našiel hodené pri posteli. Narýchlo sa rozlúčil s komisárom a položil. Chvíľu sedel na posteli a premýšľal, či sa mu posledných pár minút iba nesnívalo. To by bol veru krutý sen, pomyslel si v duchu a prižmúril oči. Keď ich opäť otvoril, uvedomil si ťažobu na hrudníku a bolesť v ľavej ruke. Tlak na prsiach prerástol do bolesti, ktorá sa rozšírila až do chrbtice. Teraz si dlane pritlačil na spánky, aby zabránil rozšíreniu migrény. Lenže nebola to migréna, čo ho zasiahla nepripraveného. Keď sa z postele zvalil na zem a lapal po dychu, posledné, na čo sa ešte zmohol, bolo, že sa natiahol za mobilným telefónom a vyťukal číslo 911.

Paloma vletela do nemocničnej haly a rozhliadla sa naokolo príkrymi očami. Zaostrila na sestru za recepčným pultom, ktorá sústredene študovala zdravotné záznamy, a pristúpila k nej ráznym krokom.

„Hľadám môjho manžela. Bývalého. Má tu niekde ležať,“ dala o sebe vedieť bez pozdravu a sťažka si povzdychla. Don ju opäť raz postavil na nohy uprostred noci. Sestra k nej neochotne zdvihla zrak a spýtala sa na meno. Nedočkaví príbuzní tu boli na dennom poriadku a voči ich nevrlému správaniu si časom vybudovala odolnosť. A Paloma nebola výnimkou.

„Meno vášho manžela, prosím.“

„Bývalého,“ zdôraznila Paloma, akoby slovo manžel znamenalo urážku na cti. „Volá sa Don Shelton a mal srdečnú príhodu.“

„Och áno, priviezli ho pred necelou hodinou.“

„A?“ Paloma nervózne klopkala nechtami o pult recepcie.

„Nájdete ho na izbe číslo dvestojedenásť. Druhé poschodie.“

Paloma sa zvrtla na opätku a už jej nebolo.

„Nie je začo. Rado sa stalo,“ zašomrala si sestra sama pre seba a pokrútila hlavou nad ďalším nevychovaným hosťom. Kam sa podelo slušné správanie? Žena v jej veku by už o niečom takom mala čo to vedieť. Opäť sa zamračila a pohľad vrátila do karty pacienta. V tom istom okamihu Palomu pustila z hlavy.

Don, napojený na sledovacie prístroje, mal samostatnú izbu s výhľadom na Seattle, ktorý si nijako nevychutnal. Hrudník ho stále pobolieval v doznievajúcom kŕči a po spánkoch mu stekal pot. Bol pri vedomí, a to ho bolelo ešte viac. Madison. Tlak na hrudi opäť zosilnel a on preglgol horkú žlč. Bolo mu zle pri predstave, že jeho dcéra sa stratila. Vyparila sa ako duch a nikto o nej nič nevie. Musí sa odtiaľto čo najskôr dostať, hútal sám pre seba. Musí odísť do Britskej Kolumbie a vydať sa po jej stopách. Nájde ju. Bez nej sa nevráti, prisahal si presne tak, ako to urobil do telefónu tomu prekliatemu policajtovi. Určite nerobí vôbec nič pre to, aby ju našiel. Akiste sedí na svojej tučnej riti a bafká si fajočku, zatiaľ čo čaká na odchod do výslužby. Presne tak si ho predstavoval. Z praxe vedel, že nie je policajt ako policajt. Iba máloktorý je naozaj svojej profesii oddaný telom aj dušou. Don privrel oči.

„To som si mohla myslieť!“

Paloma stála medzi dverami nemocničnej izby, v ktorej ležal, a vytrhla ho z myšlienok. „Neustále na seba musíš pútať pozornosť!“ pristúpila k posteli a káravým pohľadom ho prešla od hlavy k pätám a späť.

„Čo ty tu došľaka robíš?“ Don od nej odvrátil hlavu a preglgol slzy. Bude jej musieť povedať pravdu. Vysloviť tie slová nahlas. Ak to urobí, budú skutočné, zmenia sa na krutú realitu.

„Som stále tvoj prvý kontakt v prípade núdze. Takzvané I.C.E. v tvojom mobilnom telefóne, ktoré sa ti neráčilo zmeniť,“ podotkla a sadla si na okraj postele.

„Je to oveľa horšie, ako si myslíš,“ začal opatrne Don a pokúsil sa posadiť na posteli. S napichnutými hadičkami a ihlami v žilách mu to robilo značné ťažkosti. Paloma si opäť povzdychla a neochotne mu potriasla vankúš pod chrbtom.

„Vieš, nemusíš tu byť. Spolu s tvojou nenávisťou môžete pokojne odísť. Nepotrebujem ani jednu z vás.“

„Hm,“ Paloma sa opäť posadila na okraj postele, „znie to lákavo, no keď som už tu...“ Nedokončila vetu a posledné slová nahradila gestom, ktoré Don nečakal. Zdráhavo ho chytila za oslabenú dlaň a jemne ju stisla vo svojej. „Nebude to nenávisť, Don, čo k tebe cítim.“

„Si taká nahnevaná. Veď už sa ani nedokážeme poriadne porozprávať.“

„Robíme to teraz.“

Prikývol, obávajúc sa najbližších minút. Musí jej povedať pravdu a bol si viac než istý, že Paloma nebude viniť nikoho iného iba jeho.

„Mala by si niečo vedieť, Paloma,“ začal pomaly.

Zdvihla na neho obočie. Napriek nastávajúcemu pokoju medzi nimi si stále držala odstup. Už dávno sa pred ním ohradila nepriestrelnou bariérou, za ktorú mu nedovolila preniknúť.

„Ide o Madison.“

Paloma spozornela a napriamila chrbát.

„Mal som veľmi čudný telefonát. Vlastne nebol až taký divný ako...“

„Už to vyklop, Don,“ precedila pomedzi zuby. Neznášala, keď chodil okolo horúcej kaše.

Don pochopil.

„Volal mi istý komisár z kanadskej polície. Madison sa stratila.“

Paloma prehltla a pomrvila sa na posteli. Zvraštila obočie a potočila hlavou.

„Nerozumiem. Akože stratila? Veď len včera si s ňou telefonoval.“

„A bola v úplnom poriadku, ver mi,“ hájil sa Don, hoci nemal dôvod.

Paloma sa zhlboka nadýchla. Don počul, ako sa vzduch prediera jej nozdrami a ticho čakal na jej ďalšiu reakciu.

„Paloma,“ prelomil ticho v miestnosti.

Brada sa jej triasla a do očí sa jej nahrnuli slzy. Don vedel, že to bol dôkaz toho, že pravda si k nej našla cestu a ona ju prijala.

„Chceš povedať, že je? Že je...“

„Jej telo nenašli.“

„Takže žije?“

„Ťažko povedať, Paloma,“ pokúsil sa nahnúť smerom k nej, no nebol dostatočne silný.

„Je to všetko tvoja vina,“ precedila pomedzi zuby a odtiahla sa od jeho úmyslu dotknúť sa jej. „Nikdy nemala odísť. Iba vďaka tvojej benevolentnosti je moja jediná dcéra teraz nezvestná!“ zvyšovala hlas.

„Nerob to, Paloma. Zastav sa skôr, než ma celkom udupeš. Aj mňa to bolí. Len sa pozri naokolo! Pozri, ako som skončil!“

„Nikdy som nechcela, aby odišla.“

„Urobila by to tak či onak. Nikto za to nemôže. Ak je tu nejaký vinník, tak potom iba človek, ktorý nám ju...“ nevedel, ako dokončiť vetu. Uniesol? Zabil? Alebo nebodaj utiekla so svojou tajnou láskou? To bola jediná možnosť, ktorú si Don bol ochotný pripustiť. Že sa zamilovala do muža, o ktorom si myslela, že jej ho rodičia neschvália. Svoje myšlienky vyslovil pred Palomou nahlas.

„Musím sa odtiaľto čo najskôr dostať, tak, prosím, nezhoršuj situáciu.“

„A čo bude potom, keď ťa prepustia?“

„Pôjdem ju hľadať. Čo iné?“

Paloma už nepovedala ani slovo. Don bol unavený a ona vlastne tiež. Bola to dlhá noc naplnená tragédiou, ktorú ani jeden z nich nečakal. Pomohla Donovi uložiť sa na spánok a sama si sadla do kresla pod oknom. Nedokázala sa vrátiť domov, kde jej všetko pripomínalo, ako zlyhala.

Keď sa Don pozviechal a podpísal prepúšťaciu správu, uplynul týždeň od telefonátu komisára Michalka. Paloma ho čakala vo vstupnej hale nemocnice a odprevadila domov, kde ho nechala osamote. Obaja celou cestou mlčali a myšlienkami na míle vzdialení od prítomnosti sa viezli na zadnom sedadle taxíka. Don pozval Palomu na šálku čaju do svojho prenajatého bytu, no tá zdvorilo odmietla. Už ho nevinila z ničoho, nedávala mu pocítiť svoj hnev. Iba potriasla hlavou a povedala: „Sľúb mi, že ju nájdeš.“

Don mlčky prikývol, stisol jej ruku a vyskočil z auta. Bolo to po prvý raz po veľmi dlhej dobe, čo dokázali vydržať spolu v uzavretom priestore bez hádky. Ešte raz sa zadíval na Palominu plačom spuchnutú tvár, a keď zabuchol dvere, dlaňou potľapkal po streche taxíka. Ten sa pohol a stratil sa mu z dohľadu.

Zostal sám vo svojom byte a premýšľal, kam bude viesť jeho ďalší krok. Chvíľu sa motal sem a tam po miestnostiach, kým sa rozhodol, že najlepšie bude kúpiť si letenku a dostať sa do Prince George, odkiaľ mu Madison volala naposledy a kde na neho čaká Raymond Michalko. Nechcelo sa mu veriť, že odvtedy ubehlo iba niekoľko dní. Zapol stolný počítač, aby mohol vyhľadať svoj najbližší let, amedzitým vybavil niekoľko telefonátov v redakcii. Potreboval pár dní osobného voľna, no vtedy ešte nevedel s istotou určiť, o koľko dní či týždňov sa jeho dovolenka pretiahne. V tej chvíli mu na práci nezáležalo. Po poslednom telefonáte mu zrak spočinul na mobilnom displeji, kde mu do očí udrelo meno Madison. Nevedel, prečo to urobil, no vytočil jej číslo a telefón si priložil k uchu. Vari očakával, že mu zodvihne? Nie. No mohol to urobiť niekto namiesto nej. Keď sa v slúchadle ozval veselý hlas, oznamujúc jej neprítomnosť, Don sa posadil na stoličku v jeho blízkosti a ruky spustil vedľa seba. Telefón spadol na koberec a on sa vzdialil do spomienok na jej detstvo.

Micheline Pare – rok 1970

Chevrolet Corvette mal namierené do mesta Prince George a dvaja pasažieri, chlapec a dievča, precestovali už dlhý kus cesty, ktorá začala v Quebecu, odkiaľ obaja pochádzali. Bol koniec školy a začiatok prázdnin, ideálny čas prežiť letné dobrodružstvo, ktoré plánovali niekoľko mesiacov. Osemnásťročná Micheline sedela na sedadle spolujazdca a tvár vystavovala slnku a vetru, ktorý jej strapatil krátke kučeravé vlasy. Do letných páľav si pospevovala najväčšie letné hity sedemdesiatych rokov a do rytmu hudby gestikulovala rukami. Nohy si vyložila na palubnú dosku a vstrebávala príchuť slobody.

Édouard šoféroval jednou rukou a druhou si podopieral hlavu. Na ceste bolo strašidelne málo áut, preto jeho pohľad často zalietal smerom k Micheline. Smial sa na jej bezprostrednosti, na tom, ako si z plných pľúc vychutnávala ich spoločnú letnú jazdu. Myslel pritom na to, aká je pekná. Najviac ho uspokojovalo, že ju má iba pre seba. Nemusí sa o ňu deliť so spolužiakmi, s rodičmi, s priateľmi. S nikým. Patrila iba jemu, a to ho po školskom roku plnom neistoty uspokojovalo najviac.

„Je mi horúco, chcem sa okúpať!“ kričala na neho cez vietor, ktorým si razili cestu. Rozhliadla sa po krajine. Všade naokolo ich obklopovali vysoké stromy a skaly vypínajúce sa k modrej oblohe. Ako na inej planéte, pomyslela si a zároveň si uvedomila, že už niečo vyše hodiny nestretli žiadne auto. Boli ďaleko od civilizácie a toto vedomie do nej vháňalo zvláštnu príchuť strachu.

„Do Prince George je to ešte ďaleko,“ smial sa Édouard, hoci najradšej by jej splnil všetko, čo jej videl na očiach.

„Tak zastavme pri najbližšom jazere! Aj tak si potrebujem pretiahnuť kosti,“ natiahla ruky do vzduchu a hneď nato ho objala okolo krku. Na líce mu vtisla bozk a do ucha mu pošepla ďalšie želanie, prečo zastaviť. Édouardovi sa páčilo, ako sa s ním vedela pohrať. Rozhodol sa zísť z cesty deväťdesiatsedem práve vo chvíli, keď vchádzali do malého provinčného mestečka menom Chetwynd rozliehajúceho sa na predhorí Rocky Mountains. Podľa mapy by za mestečkom mali nájsť jazero Moberly Lake, kde sa budú môcť okúpať. Po dlhých kilometroch bolo Chetwynd prvým mestom, ktorým prechádzali. Chlapec vydýchol úľavou z toho, že natrafili na civilizáciu, ale pred Micheline svoje pocity zatajil. Nechcel, aby ho považovala za slabocha, ktorý sa bojí hôr. Krajina bola predsa nádherná, hltal ju pohľadom zakaždým, keď odtrhol oči od cesty alebo od Micheline. Vysoké stromy lemovali cestu a tá sa z času na čas prelínala s divokou riekou.

„Tu nakúpime potraviny a pri jazere si urobíme piknik,“ navrhol Édouard a zaparkoval pri veľkom drevenom medveďovi. S Micheline si urobili niekoľko fotografií a spoločne vošli do malých potravín. Okrem nich tam neboli iní zákazníci. Nakúpili niekoľko vecí a do košíka vložili aj fľašku pálenky.

„To sa nám nepodarí,“ pochyboval Édouard, „nie sme dosť starí a môj falošný občiansky som stratil.“

„Neboj sa,“ mrkla na neho Micheline a pohľad jej zaletel k dverám, nad ktorými sa rozozvučal malý zvonček zakaždým, keď sa otvorili. Do predajne vošiel muž v ošúchaných džínsoch a modrej šiltovke. Mal zarastenú tvár a svaly mu vytŕčali spod košele bez rukávov. Sexi, pomyslela si Micheline a rýchlo od neho odvrátila zrak. Ich pohľady sa na malú chvíľu stretli a ona zostala v rozpakoch. Veľmi sexi, pomyslela si opäť a svoju pozornosť upriamila späť na Édouarda ešte stále pochybujúceho o fľaške alkoholu v nákupnom košíku.

„Mám nápad!“ zahryzla si do pery a veľké oči upriamila na neznámeho muža, potom ich vrátila späť k Édouardovi, ktorý z nich vyčítal jej úmysel.

„Nie! To neurobíš!“ presviedčal skôr samého seba než ju. Skôr, než ju stihol zastaviť, už bola preč. Sledoval, ako s plným nasadením ženských zbraní mieri k neznámemu mužovi. Édouard zaťal zuby a zovrel päste, lebo pocítil niečo, čo sa mu ani za mak nepozdávalo. Bol žiarlivý. Pozoroval svoje dievča, ako niečo hovorí tomu chlapíkovi. Správala sa koketne a on zaťal päsť ešte tuhšie. Koľko mohol mať ten cudzinec rokov? Bol starší a pôsobil mužne. Výzorom pripomínal kamionistu, ktorý sa zastavil, aby si urobil prestávku. Micheline mu podala fľašku a zo zadného vrecka džínsových šortiek vytiahla peniaze. Vari sa zbláznila? V predstave si udieral dlaňou do čela a lúčil sa s peniazmi aj alkoholom. Micheline potriasla hlavou a vrátila sa späť k Édouardovi.

„A máme to v suchu,“ poskočila a nazrela do nákupného košíka, ktorý zvieral v ruke. Prihodila doň ešte zopár vecí, prihliadajúc pritom na ich rozpočet. Spoločne sa pobrali k pokladni a zaplatili za nákup. Peniaze mali rozdelené pre prípad, keby sa niekomu z nich stratila peňaženka. Vždy bolo lepšie rozdeliť hotovosť na viac častí. Nákup naložili do batohu a keď prechádzali dvermi von z predajne, zvonček nad nimi sa opäť hlasito rozcengal.

Chlapík stál opretý o svoju káru. Bola zvláštne upravená a Édouardovi sa ani trochu nepáčila. Všimol si, že na spätnom zrkadle v aute sa niečo hojdalo. Bol to lapač snov. Zapáčil sa mu, lebo bol veľmi farebný a Édouard poverčivý. Sám mal doma menšiu zbierku rôznych veľkostí. Jeden si dokonca zavesil nad posteľ. Micheline sa vtedy smiala. Nie. Vlastne sa mu vysmievala a prirovnala ho k decku.

Muž a jeho auto tvorili dokonale nesympatický pár, pomyslel si a pohľad upriamil na fľašku v jeho ruke. Natiahol ju smerom k Micheline a drzo na ňu žmurkol jedným okom.

„Tak čo, kočka, nepodelíš sa?“

Édouard sa napriamil a výstražne sa na neho zamračil.

„Micheline,“ zavolal na svoju priateľku a nemrzený nastúpil do auta.

„Tak vidíš! Vravela som, že ju dostaneme!“ smiala sa, keď nastúpila do auta a fľašu položila na zadné sedadlo. Všimla si náhlu zmenu jeho nálady. Urobila si pohodlie, napriek tomu sa cítila veľmi nekomfortne. Atmosféra spoločnej cesty razom nabrala iný smer. Až kým neprišli k jazeru Moberly Lake, mlčali.

Édouard zaparkoval na parkovisku bez vyznačených parkovacích pruhov a zatiahol ručnú brzdu. Jazero z jednej strany obkolesovala umelo vytvorená pláž vysypaná bielym pieskom a na druhej strane brehu sa od hladiny vody odrážali vysoké ihličnany. Bolo príjemne teplo a ich súkromie narúšalo zopár náhodných prišelcov, ktorí sa prišli osviežiť. S Micheline si rozprestreli deku za malým mólom čo najďalej od všetkého hluku. Nemal náladu na vreskot malých detí, hoci dúfal, že jedného dňa ich splodí spolu s Micheline.

„Tak čo, povieš mi konečne, čo to malo znamenať?“ osopil sa na ňu a začal novú hádku.

„Ak narážaš na toho frajera z obchodu, musím ti povedať, že sa správaš ako malé decko,“ odfrkla, otvorila fľašu a do nosa jej udrela silná aróma alkoholu. Micheline zakrútila nosom a logla si za veľký dúšok tekutiny, ktorá ju pálila v hrdle. Nahlas sa rozkašľala a do očí jej vystúpili slzy.

„Ani piť nevieš,“ Édouard jej vytrhol fľašu z ruky a tiež si poriadne odpil, „ale s cudzími chlapmi by si koketovala. To ti ide veľmi dobre!“ Neprestával so svojou žiarlivostnou scénou. Ba práve naopak. Zdalo sa, že s každým ďalším dúškom sa jeho emócie stupňujú. Rovnako to bolo aj v prípade Micheline, ktorá sa od neho čoraz viac odťahovala.

„Je to priam nechutné, aký ty si žiarlivec! Presne ako v škole!“ gestikulovala. „Micheline, kedy sa uvidíme? Micheline, kedy sa vrátiš domov? Ách, Micheline, láska, nezabudni mi zatelefonovať, keď budeš doma!“ imitovala Édouarda a tvár pritom sťahovala do rôznych grimás. Neprišlo jej na rozum, ako veľmi mu pritom ubližuje.

„Prestaň!“ zahriakol ju červený od zlosti. Zalievala ho horúčava, zmes pálenky a zlosti. Postavil sa na nohy a špičkou topánky kopol do kameňa, ktorý preletel tesne vedľa jej hlavy.

„Zošalel si?“ ohriakla ho a postavila sa na nohy. Zhodila zo seba oblečenie a rozbehla sa smerom k jazeru. „Si trápny pako!“ zanechala za sebou poslednú urážku a on sledoval, ako svoje telo vnára do vody, o ktorej bľabotala celou cestou.

Édouard posmutnel, lebo doteraz ich letná jazda prebiehala bez komplikácií. Žiadne konflikty, žiadne výčitky, žiadne hádky. Boli predsa iba oni dvaja. Ten chlap všetko zmenil a pripomenul mu, aký bol počas celého roka. Žiarlil na všetko a na všetkých v jej okolí a svoje emócie statočne zadúšal niekde v sebe. Myslel si, že keď Micheline prehovorí na túto cestu, uvidí ho v pravom svetle. Ukáže jej, že nie je také decko, za akého ho považovala. Édouard sa zamyslel nad tým, čo ju tak veľmi priťahovalo na tom špinavom chlapovi, že sa za posledných pár kilometrov tak veľmi zmenila. O čom sa rozprávali v tom obchode, keď ich nemohol počuť? Otočil sa a pomaly sa vzďaľoval od ich spoločných vecí. Nešiel príliš ďaleko. Spolu so svojimi myšlienkami sa usadil na brehu jazera a omámený pálenkou sledoval ľudí kúpajúcich sa v jazere. Oprel sa o kmeň stromu, odkiaľ mal skvelý výhľad na dospelých, ktorí stáli vo vode iba po členky a tvárili sa, že je studená. Z brehu preto sledovali svojej deti, ktorým naopak bola voda tak akurát a oni v nej šantili. Kričali a smiali sa, a Édouard im závidel. Čo by bol teraz dal za to, keby aj on mohol byť opäť malým chlapcom a nie tak vyzerať iba v očiach Micheline. Byť malým chlapcom a nemusieť sa za to hanbiť. Pozrel ešte smerom k svojmu dievčaťu a zvažoval, či ním je aj naďalej, alebo sa s ním rozíde, keď vyjde z vody, nasadnú do auta a prídu do Prince George. Kedy to asi tak bude? Jej blonďavé kučery povievali nad hladinou vody. Uložil sa do piesku a oči uprel do slnka. Obloha bola takmer jasná, nebolo na nej oblakov, pri ktorých by mohol fantazírovať. Niekoľkokrát zažmurkal do slnka a zaspal.

Micheline plávala ďaleko, úplne stratila pojem o čase. Keď sa otočila za seba a uvedomila si, že sa vzdialila od brehu viac, než si pôvodne myslela, na chvíľu sa vystrašila. Kopala nohami a zaberala rukami, no dych jej slabol s každým pohybom. Na chvíľu sa zastavila, aby vyskúšala, či nohami dosiahne na dno. Zakričala Éduardovo meno. Videla ho, ako leží na brehu jazera hlavou opretý o strom. Musí ju predsa vidieť. Ak nie, pravdepodobne zaspal. Premkla ju ešte väčšia zlosť, než akú pociťovala pred tým, než skočila do vody. Myslela na to, ako ju ani na okamih nevyhľadal pohľadom, aby sa presvedčil, že sa netopí. Hľadala v Édouardovi svojho ochrancu, lenže on sa ani nepohol. Zaťala zuby a hnev ju poháňal vpred. Konečne zistila, že sa špičkami môže odraziť od dna. Uľavilo sa jej, no zo svojho hnevu nepoľavila. Zavrčala a podišla k miestu, kde ležali ich veci. Deka, potraviny, batoh s peniazmi. Aký je len ľahostajný, keď tu nechá povaľovať ich veci len tak, všetkým na očiach. Už iba stačilo, aby ich pozval, nech si všetko zoberú! Rozčuľovala sa. Vysušila sa, potriasla hlavou a prstami si prečesala vlasy. Slnko bolo stále veľmi vysoko a opieralo sa do kvapiek, ktoré sa leskli na jej pokožke. Pod osuškou sa prezliekla do spodného prádla, natiahla si džínsové šortky a tričko si vopchala do malej pletenej tašky, ktorú mala ukrytú v batohu. Zobrala si svoju časť peňazí, doklady a už sa viac za sebou neobzrela. Veď ona sa už do Prince George dostane aj sama. Nepotrebuje k tomu Édouarda. Nepotrebuje nikoho. Opustila park okolo jazera Moberly Lake a dostala sa na križovatku so smerovými tabuľami.

„Tak kam to bude?“ ozvalo sa z auta, ktoré okolo nej rozvírilo prach. Micheline sa usmiala, lebo dve ženy, hoci ich nepoznala, boli jej spásou. Nedokázala si predstaviť ďalšie kilometre strávene v stiesnenom priestore auta s tým žiarlivcom. Pokrčila ramenami.

„Zdá sa, že nemám cieľ. S priateľom sme sa práve rozišli,“ skreslila situáciu k svojmu obrazu, lebo nech tie dve mali namierené kamkoľvek, ona chcela ísť s nimi. Predstava, že kráča popri diaľnici s cieľom v nedohľadne, sa jej nepáčila.

„Ideme na ranč Tompkins, kde strávime noc. Ak ti to vyhovuje, tak nasadni.“

Micheline nezaváhala. Poskočila od radosti. Usadila sa na zadnom sedadle za spolujazdcom a zabuchla za sebou dvere. Naklonila sa dopredu a usmiala sa na svoje záchrankyne.

„Volám sa Micheline.“

Édouard sa prudko strhol zo spánku. Pozrel na hodinky a uvedomil si, že zaspal iba na chvíľu. Pár minút, ktoré ho oddelili od okolitého sveta. Rozhliadol sa. Deti ešte stále šantili vo vode, no rodičia sa snažili dostať ich na breh. Vraj sú v nej už príliš dlho a od zimy majú modré pery. Deti sa bránili a Édouard sa usmial. Scénka mu pripomenula detstvo.

Pohľad mu zaletel k miestu, kde naposledy videl hlavu Micheline. Už tam nebola. Vrátil sa k miestu s ich vecami v domnienke, že ju tam nájde, ako sa opaľuje. Už z diaľky ale videl, že deka je prázdna. Otočil sa okolo svojej osi a pohľadom preskúmal každý meter štvorcový. Micheline nikde nevidel. Podišiel k brehu jazera, kadiaľ doň vstúpila, keď si išla zaplávať. Postavil sa na okraj a voda mu omyla členky. Nahlas zvolal: „Micheline!“ A čakal. Jej meno zavolal ešte niekoľkokrát, no odpoveďou mu bolo iba dlhé ticho. Povzdychol si a začal sa prechádzať po piesku. Hrial mu chodidlá, no jeho hlava bola ešte horúcejšia. Cítil, ako ho zachvacuje panika. Podišiel k rodine, ktorá mala svoje veci rozložené najbližšie k nim.

„Nevideli ste Micheline?“ spýtal sa zmätene.

„Nepoznáme žiadnu Micheline,“ žena sa od neho odvrátila a on porozumel reči jej tela. Obťažoval ich, no nemohol to ešte vzdať. „Je to dievča, ktoré sem prišlo so mnou. Máme veci hneď tu, blízko vás, tak mi napadlo, či ste ju náhodou nevideli.“

Žena opäť pokrútila hlavou a ďalej sa venovala svojim deťom, ktoré sa smiali. Ústa mali zamastené od masla. Jedno z nich, dievčatko, na neho uprelo svoje veľké hnedé oči. Zasmialo sa a zopakovalo po ňom: „Micheline! Micheline!“

Édouard sa vzpriamil v nádeji, že to malé dievčatko snáď videlo jeho priateľku. Zrazu mu bolo ľúto hádky, ktorú predtým vyvolal. Chcel sa jej ospravedlniť a prisľúbiť jej, že sa polepší. Ako už mnohokrát. Zapochyboval, že to zaberie, no potreboval to aspoň skúsiť.

„Videla si ju?“ naklonil sa k dievčatku.

„Neobťažujte nás, mladý muž, lebo zavolám políciu!“ ohradila sa matka dvoch detí. „Odíďte, lebo zavolám políciu,“ zopakovala ešte raz.

Chlapec zvesil ramená a pokývol hlavou. „Prepáčte,“ zašomral si popod nos a pomyslel na slová tej ženy. Polícia. Možno by ju mal zavolať sám osobne. Micheline sa vyparila. Akoby sa po nej zľahla zem. Zviezol sa na károvanú deku a natiahol sa po batoh, v ktorom bolo jedlo. Nebol síce hladný, no musel si premyslieť, čo bude robiť ďalej. Má ešte počkať? Možno sa iba išla prejsť. Park pri Moberly Lake bolo predsa pekné miesto. Možno by mohol urobiť to isté a keď sa vráti, Micheline už na neho bude iste čakať. Zalovil v batohu, vytiahol pečivo a krabičku džúsu, keď vtom si uvedomil, že niečo chýba. Ešte raz sa prehrabal batohom a zaklial. „Do čerta!“ Taštička, ktorú si sem Micheline schovala, bola preč. Aj časť jej peňazí zmizla. Odišla. Édouardovi začínalo dochádzať, že Micheline sa neutopila v jazere, ani sa nestratila v lese za jazerom. Zobrala si svoje veci a nechala ho tam. „Do čerta!“ zahrešil ešte raz a pobalil zvyšok . Nasadol do auta a opustil park.

Keď auto zišlo z diaľnice na príjazdovú cestu ranča Tompkins, na hory už padol súmrak. Dve ženy, o niekoľko rokov staršie od Micheline, vystúpili von. Micheline ich nasledovala a premýšľala, čo bude robiť ďalej. V hlave si spočítala hotovosť ukrytú v malej pletenej taštičke, ktorú si prevesila krížom cez rameno. Mohla by tu prenocovať. Bola hladná a smädná, po dlhej ceste unavená. Rozhodla sa dvom ženám poďakovať. Počas cesty s nimi prehodila len málo slov. Bála sa, že by o sebe prezradila priveľa. Mala iba osemnásť a bez Édouarda bola na ceste stratená. To bolo po prvý raz, čo si na neho od jej odchodu z Moberly Lake spomenula. Chýbal jej zmysel pre orientáciu aj schopnosť postarať sa sama o seba v tejto divočine naokolo.

„Dáš si s nami drink?“ zastavila sa jedna zo žien pred vchodom do drevom vykladanej budovy, ktorá na prvý pohľad pripomínala luxusný hotel. Okolie bolo tiché, iba z okolitých lesov k nim doliehali zvuky prírody. Náhle si uvedomila, že opustiť Édouarda bola hlúposť. Čo si vlastne myslela? Že sa s pár dolármi vo vrecku dokáže vrátiť domov? Alebo nedajbože do Prince George? Prikývla preto hlavou a vošla do útulnej reštaurácie. Objednala si teplý čaj a jednu voľnú izbu.

„Odkiaľ si, Micheline?“ spýtala sa jedna zo žien.

„Som z Quebecu,“ odpovedala stručne. Nezvykla byť uzavretá. Naopak. Micheline sa páčilo byť stredobodom pozornosti. Obzvlášť, keď jej pozornosť venovali muži, lenže teraz sa cítila zvláštne osamelá a neistá.

„Nie si príliš zhovorčivá,“ poznamenala druhá.

„Nehnevajte sa, no som príliš unavená.“

„To je jasné. Máš za sebou dlhý deň. Aké máš plány na ten zajtrajší?“

„Pravdepodobne sa budem chcieť dostať do najbližšieho mesta.“

„To je Fort John. Je to diera, ale nápad dobrý.“

„Táto cesta vôbec nejde podľa plánov,“ rozhovorila sa Micheline.

„My ideme opačným smerom. Keby si si to rozmyslela, odchádzame o dva dni.“

Micheline sa zamyslela. Dva dni na tomto ranči by ju iste zabili. Do Prince George, kam mali namierené s Édouardom, je to príliš ďaleko a prázdniny práve začali. Bolo priskoro na návrat domov. Tento výlet si vybojovala u rodičov, ktorí ju na cestu pustili s veľkou neochotou. Édouard im prisľúbil, že dá na ich dcéru pozor a jej otcovi musel dokázať svoje šoférske zručnosti. Takmer celý týždeň s nimi jazdil do školy a späť domov, a Édouard po celý ten čas trpel otcove pripomienky k štýlu jeho šoférovania. Na chvíľu jej prišlo Édouarda ľúto, no pocit viny zo seba striasla až s posledným dúškom čaju. Rozlúčila sa s neznámymi ženami a poďakovala sa za zvezenie. Zatvorila sa v prenajatej izbe s jednou posteľou, malým umývadlom a hrubým kobercom na drevenej podlahe. Umyla si pot z tváre a v spodnom prádle sa uložila do postele. Všetky jej veci zostali v aute. Okrem krátkych džínsov, trička a károvanej košele nemala iné oblečenie. Musí si urobiť plán. Od civilizácie je ďaleko a autobusy tu premávajú iba dvakrát za deň. Došľaka! Zabudla si na recepcii overiť hodiny, kedy odchádzajú. Urobí to hneď ráno. Do Fort St. John sa môže dostať aj stopom. Nie je na tom nič zvláštne. Tie dve ženy, ktoré ju zviezli dnes popoludní, boli veľmi milé. Čo také by sa jej mohlo stať? Okrem toho ušetrí peniaze za autobus a môže si kúpiť lístok do Prince George, kde má priateľov, za ktorými cestovali spolu s Édouardom. Áno, pôjde stopom, rozhodla sa tesne predtým, než zaspala.

Édouard dorazil na ranč Tompkins niekoľko hodín potom, ako Micheline odišla. Nasledoval svoju intuíciu, kde by sa mohla nachádzať, lebo podľa mapy to bolo jediné miesto, kde mala šancu stretnúť nejakých ľudí. Zišiel na príjazdovú cestu a prešiel okolo drevenej ohrady, za ktorou sa pásli kone. Sú také krásne, pomyslel si a hneď na to ohriakol sám seba. Nebuď citlivka. Si ako baba, čo sa nad všetkým rozplýva. V ušiach mu zneli slová Micheline.

Zaparkoval na štrkovom parkovisku a vošiel dnu. Zamieril k recepcii, nakoľko sa mu zdalo, že práve recepčný bude mať nejaké informácie. Podišiel k naleštenému pultu a ohlásil sa malým zvončekom, ktorý bol položený vedľa knihy hostí. Chvíľu čakal na muža oblečeného v džínsoch a čiernom tričku, no kým sa objavil, prešľapoval z nohy na nohu. Videl ho, ako sa pohybuje v zadnej časti miestnosti, ktorá sa nachádzala za recepciou. Medzitým jeho pozornosť upútala otvorená kniha, do ktorej si majitelia ranča zapisovali údaje o návštevníkoch. Natiahol krk a očami prešiel po menách vpísaných do jednotlivých riadkov. Chvíľu mu trvalo, kým si zvykol na písmo, ktoré čítal hore nohami. Napokon sa mu predsa len podarilo rozlúštiť niekoľko mien. Bingo! Meno Micheline Pare sa nachádzalo na spodnej časti stránky a on ho zreteľne rozpoznal. Pare. Áno! Bola to ona!

„Môžem vám pomôcť?“ zaznel hlas niekde nad ním a on sa strhol.

„Dobrý deň,“ zahabkal. „Hľadám jedno dievča. Volá sa Micheline Pare. Je o niečo nižšia odo mňa a má kučeravé blond vlasy. Asi potiaľto,“ rukami urobil gesto blízko brady a čakal. Muž, ktorý stál na opačnej strane recepčného pultu, si ho premeral. Povedal si, že je to len neškodný chlapec, a preto prikývol.

„Také dievča tu bolo. Akože sa volá?“

Édouard zopakoval jej meno, hoci už vedel, že sa nachádza v knihe hostí.

„Vystúpila z auta spolu s dvoma ženami. Tie sú ešte tu, no ona opustila ranč veľmi skoro. Za svitania.“

„Ste si istý?“

„Iste. Pýtala sa ma na odchody autobusov. Lenže zastávka autobusu je odtiaľto dosť ďaleko, preto vyrazila zavčasu. Vravela dokonca niečo o stopovaní, ale povedal som jej, že je to nebezpečné. Viete, ženy tu dosť často stopujú, no ja by som to svojej dcére nikdy nedovolil,“ zdvihol ukazovák a podtrhol tým vážnosť svojich slov.

„A neviete, kam mala namierené? Na akú destináciu sa pýtala?“

„Najbližšie mesto odtiaľto je Fort St. John.“

„Fort John,“ zopakoval Édouard.

„Aj vy ste z Quebecu?“

„Áno. Viete, je to dlhý príbeh. Včera sme sa pohádali a ona...“

„Ušla vám frajerka?“ s chichotom prehodil nemiestny vtip a Édouard sa opäť cítil ako ten malý chlapec, za ktorého ho Micheline považovala. „Prepáčte. To bolo veľmi netaktné. Ak by ste chceli viac informácií, tie dve ženy sú práve v jedálni a raňajkujú. Môžem vám tiež priniesť raňajky?“

Édouard si až teraz uvedomil, že je hladný. Celú noc prespal v aute.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Diaľnica sĺz.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.