Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

MUŽI vs. ŽENY

Autori: Maria Corvus, Juraj Thal, Monika Wurm, Mark E. Pocha, Leila A., Vojtech Beniczky, Emily D. Beňová, Marek Zákopčan, Gabrielle Bernátová, Peter Debnár, Adriana Gregorová, Roman Horňák, Kristína Pavelková, Tomáš Beník

Obálka: © Adriána Švárna

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o.

Rok vydania: 2017

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-89861-57-6

ISBN MOBI: 978-80-89861-58-3

OBSAH

MARIA CORVUS

TAJNÝ DENNÍK TANTRICKEJ MASÉRKY

JURAJ THAL

KULHÁŇ

MONIKA WURM

BEZNÁDEJNÁ NÁDEJ

MARK E. POCHA

MAJÚ VLASTNE VEĽRYBY PENISY?

LEILA A.

STRATENÁ

VOJTECH BENICZKY

MALI TO BYŤ DVA DNI PLNÉ ROZKOŠE

EMILY D. BEŇOVÁ

NAVŽDY SPOLU

MAREK ZÁKOPČAN

PRIATEĽSTVO AŽ ZA HROB

GABRIELLE BERNÁTOVÁ

BLUDISKO

PETER DEBNÁR

LEPIDOPTERA

ADRIANA GREGOROVÁ

VALENTÍN, ALEBO ČO Z NEHO ZOSTALO

ROMAN HORŇÁK

PODAJ MI RUKU...

KRISTÍNA PAVELKOVÁ

ŠOKUJÚCE ODHALENIE

TOMÁŠ BENÍK

STRETNUTIE

Vo vydavateľstve Elist vyšli

MARIA
CORVUS

O mne:

Narodila som sa na strednom Slovensku. V Bratislave žijem už 28 rokov, a preto toto mesto považujem za svoj domov.

Relaxujem pri písaní, ale aj čítaní. Cvičím jogu a plávam. Mám priateľov, na ktorých nedám dopustiť a veľmi rada sa s nimi stretnem pri dobrej voňavej káve.

Mojimi obľúbenými farbami sú červená, čierna a fialová. Páči sa mi talianska móda, pretože je elegantná a nenápadno-nápadná, tak isto ako aj nádherný ostrov Sardínia.

Čo sa týka hudby, nemám vyhranený vkus. So slúchadlami na ušiach počúvam napríklad Coldplay, Shainu Twain, Leonarda Cohena, Lady Gagu, ale aj Vivaldiho s jeho Štyrmi ročnými obdobiami a tiež relaxačnú hudbu.

Začiatky mojich literárnych pokusov siahajú až do základnej školy, keď som ako desaťročná napísala svoju prvú báseň. Pamätám si, že som bola veľmi „pyšná,“ pretože bola vystavená na nástenke vo vestibule školy. Vždy som mala rada literatúru a v písaní slohov som bola vyslovene „doma.“

Neskôr, ako tínedžerka, som prispievala do školského časopisu krátkymi príbehmi a poviedkami. Píšem pod pseudonymom. Nie však preto, aby som sa hrala na dôležitú, ale preto, aby som sa odlíšila, pretože poznám až dve autorky s rovnakým priezviskom ako mám ja. Napriek tomu som chcela zostať verná svojej skutočnej identite, a preto Corvus, čo v latinčine znamená Havran. Vlastne je to taký polopseudonym.

Napísať knihu bolo vždy mojím snom. Nie je to však jednoduché. Roky ubiehali a kniha stále nikde. U mňa musel prísť ten správny impulz, zážitok, pocit. To niečo, čo sa odohrávalo v mojom srdci a zároveň sa dralo na povrch. V jeden deň som pochopila naraz dve veci: to, že prišiel ten správny čas, a to, že začať písať sa dá aj po štyridsiatke.

V októbri 2015 mi vyšla kniha Hladné dlane, v ktorej sa striedajú dilemy, týkajúce sa dodržania manželského sľubu a zodpovednosti v kontraste s neverou a stratou zdravého rozumu.

Tvorba:

Hladné dlane (2015)

TAJNÝ DENNÍK TANTRICKEJ MASÉRKY

Lenivo som vstala z vane, plnej voňavej peny, a stúpila som na šedý mäkký koberček. Veľmi opatrne, aby sa mi z tej horúcej vody nezakrútila hlava a nespadla som. Už sa mi to totiž raz stalo. Bolo to asi pred rokom. Pred vaňou sme nič nemali, len dlažbu, ktorá bola príjemne teplá, vďaka podlahovému vykurovaniu. Napriek tomu, akonáhle som na ňu položila mokrú nohu, zatočila sa mi hlava, pošmykla som sa na mokrej podlahe a spadla späť do vane. Udrela som si hlavu o stenu. Na hlave sa mi vytvorila dosť bolestivá hrča, ale nič vážnejšie sa mi, našťastie, nestalo.

Hneď na druhý deň som išla do obchodu a kúpila malý, mäkký kúpeľňový koberček. No aj napriek tomu si dávam odvtedy vždy pozor.

Po omamujúcom voňavom kúpeli, ktorý mi vždy urobí dobre a aspoň na chvíľu som svojimi zmyslami všade inde, len nie v realite, som si dopriala kávový peeling. Ten zbožňujem. Neviem, prečo doteraz nikto nevymyslel parfum s vôňou kávy. Určite by som bola VIP zákazníkom každej parfumérie.

Tak, keď už nemám taký parfum, doprajem si aspoň peeling s touto úžasnou vôňou a samozrejme kávu, čerstvo zomletú, jeden až dvakrát denne. Niekedy aj trikrát, ale snažím sa to nepreháňať. Ako sa hovorí, všetkého veľa škodí.

Vyliezla som teda z vane, poutierala som sa do hebkej osušky, natrela sa telovým mliekom a obliekla si huňatý župan.

Mopom som poutierala mokrú podlahu, ktorú sa mi vždy akýmsi zázračným spôsobom podarí zašpliechať. Doteraz neviem prečo.

„Asi to bude tým, že si vaňu napustíš totálne plnú až po okraj. Jasné, že to potom pretečie. To by si sa nemohla v nej ani pohnúť,“ hovoril mi vždy Roman, môj manžel.

„Ale čo by!“ bránila som sa. „Dávam na to pozor.“

„Tak potom neviem, prečo je zakaždým voda až po okraj, keď sa kúpeš ty. Ale možno ti ju pumpujú cez nejaký otvor susedia pod nami,“ neodpustil si sarkastickú poznámku Roman.

Idiot, pomyslela som si v duchu zakaždým, keď z jeho úst vyšla nejaká nezmyselnosť.

Vzala som si z kúpeľne krém na nohy a lak na nechty.

Odišla som do obývačky. Roman bol v práci, dnes má dlhú zmenu. Pracuje v oblasti automobilového priemyslu. Deti sme zatiaľ nemali, hoci sme spolu už šesť rokov. Ja som pracovala ako recepčná v jednom prestížnom hoteli v meste.

Usadila som sa na pohodlnej sedačke a poriadne som si vymasírovala ubolené nohy a natrela svojím obľúbeným výživným krémom. Zmäkčil nielen zhrubnutú pokožku na pätách, ale zároveň som cítila, akoby som mala nohy o pár kíl ľahšie. Predsa len stáť osem, niekedy až dvanásť hodín na recepcii, dá nohám poriadne zabrať. Sadnúť som si mohla len málokedy. Náš hotel bol neustále obsadený, niekedy sa dvere otvárali, zatvárali každých desať sekúnd. Niet sa čo diviť. Nachádzal sa v centre mesta a bol známy dobrou kuchyňou a skvelými službami. Aj preto patril medzi špičku.

V tomto prípade bolo aj dobre, že sme ešte nemali deti, pretože by som musela opustiť svoj job a neviem si ani len predstaviť, ako by sme potom žili. Manžel toho veľa nezarobil. Ja som tiež veľmi nemohla vyskakovať, ale nebolo to ani zlé. A nezriedka som dostala od hostí aj tringelt, už len za to, že som im poradila, kam v meste ísť, čo sa oplatí pozrieť, kam sa ísť dobre navečerať, alebo kde si dať dobrú kávu.

Snažila som sa byť ku každému rovnako milá a ústretová, bez ohľadu na pohlavie, na vek, na to, či je to našinec, alebo hosť zo zahraničia. Sem-tam ma dokázali vyviesť z rovnováhy takí tí samonasierači alebo ľudia, ktorým nie je nikdy nič dobré. V duchu som penila a nadávala, ale navonok som sa snažila byť pokojná a ústretová. Zväčša si to potom všetko odniesol Roman.

Vzala som do ruky červený lak a nalakovala som si nechty na nohách a na rukách. Na to som si vždy potrpela. Pravidelne som chodievala na kozmetiku, manikúru a pedikúru. Tentoraz som si však pedikúru a manikúru musela urobiť sama, pretože moja kozmetička, manikérka a pedikérka v jednom bola chorá.

Z poličky, na ktorej sme mali poukladané moje aj Romanove časopisy, som zobrala hneď prvý, ktorý bol poruke. Patril Romanovi. Mal rád preteky F1, časopis bol samozrejme o formulách, jazdcoch, pretekoch a o kadejakých technických výmysloch, ktorým som nerozumela a ani ma nezaujímali. Už-už som ho chcela odložiť späť, keď z neho vypadol lístok. Vlastne hárok bieleho papiera vo formáte A5.

Zdvihla som ho a pozrela sa, čo to je. Ak by niekto čakal, že to bol nejaký list od milenky, tak je na omyle. Bola to strana, akoby vytrhnutá z denníka, ktorý si písal muž. V tomto prípade to bol Roman. Poznala som to podľa písma. Asi desať sekúnd som rozmýšľala, či si to prečítam, alebo nie, ale zvedavosť ma lákala viac ako čokoľvek iné.

Boli to Romanove poznámky, postrehy, sťažnosti k nášmu spoločnému životu. Vypliešťala som oči ako sova na ten hárok popísaného papiera. To, čo sa možno neodvážil povedať mne, dával na papier. Ale prečo? Vedela som, že v ostatných dvoch rokoch to bolo s naším vzťahom všelijaké. Často sme lietali v sínusoide, neuvedomujúc si, že si tým vlastne škodíme, keďže sme sa o problémoch, ktoré sme mali, nikdy nerozprávali. Možno sme sa obidvaja hanbili. Išlo totižto o sex. Akoby sme si prestali rozumieť, zapadať do seba. Intervaly medzi časovými obdobiami nášho milovania sa predlžovali a keď aj boli, rýchlo sa skončili.

Jasné, že ma to trápilo, nevedela som však, že je na tom rovnako aj Roman.

Rozhodla som sa, že nebudem dlho otáľať a pri najbližšej vhodnej príležitosti sa ho na to opýtam. Takto to ďalej nejde. Existuje toľko riešení, ako si zlepšiť a okoreniť sexuálny život, tak prečo tomu nedať šancu a nenapraviť to, čo sa pokazilo, kým sa ešte dá a nie je neskoro napraviť to, čo sa pokazilo?

* * *

Bola pekná jar, skončila som práve v práci a nechcelo sa mi ísť ešte domov. Mala som chuť na dobrú kávu a cheescake. Zdvihla som telefón a zazvonila kamarátke Lenke.

Nechala som telefón dlhšie vyzváňať, stále mi to však nedvíhala. Asi šoféruje, pomyslela som si. V momente, keď som chcela hovor ukončiť, celá zadychčaná ho zdvihla.

„Ahoj, Leni. Čo sa deje? Už som to chcela položiť. Fučíš ako lokomotíva.“

„Čau, Kati. Aj ty by si takto fučala, keby si vliekla dve veľké tašky plné nákupov a mala na pleci kabelu, ktorá by ti neustále padala. A s celou tou ťarchou ešte vyšliapať tri poschodia pešo až do bytu. Ledva som so doteperila do kuchyne a vyložila nákup na kuchynskú linku. V poslednej sekunde som stihla tvoj telefonát.“

„Uf, to je poriadna fuška. A čo taký nákup? Prečo si to nenechala na Olivera? Vyváža sa autom. Mala si mu dať pekne do ruky zoznam, čo má kúpiť, a trepal by sa tri poschodia on. Nenakupovala by si ty a ešte k tomu v tých maličkých potravinách, napchaných kadečím, ktoré nie sú od vášho bytu práve najbližšie. Mám pravdu?“

„Máš, takmer ako vždy. Lenže Oliver je na pracovnej ceste a dva hladné krky by asi zjedli mňa, keby som nenakúpila.“

Neviem, prečo chodila Lenka stále do tých potravín. Sú aj iné obchody, a bližšie k nim. Tvrdila, že si už tak zvykla. Spolu so svojím manželom Oliverom mali dve deti. Chlapcov. Starší Tomáš mal desať rokov a mladší Matej mal osem. Obidvaja športovali, nečudo, že boli vždy hladní.

„Chápem ťa. Máš to veru niekedy ťažké, dievča,“ povzdychla som do telefónu.

„Ale kdeže občas, Katka, takmer vždy. Už mi z toho pomaly začína šibať. Dookola stále niečo vyváram. Ešteže nie som pažravá, bola by som už ako sud,“ dodala Lenka a zachichotala sa do telefónu. „Ale ty mi nevoláš len tak, aby si ma pozdravila. Mám pravdu? Už ťa poznám. Tak von s tým. Čo sa deje?“ opýtala sa ma priateľka na rovinu.

„Lenka, potrebovala by som sa o niečom s tebou porozprávať. A potrebovala by som aj radu. Tvoje poradenstvo mi doteraz vždy pomohlo. Nemala by si dnes čas na kávu niekde v meste? Alebo chceš ísť radšej do obchodného centra?“

„Nevymýšľaj s obchodným centrom. Pôjdeme si pekne sadnúť do kaviarne. Neďaleko od nás otvorili veľmi milú, takú útulnú. Pôsobí tak nekomerčne, a to sa mi na nej páči. A robia tam výbornú horúcu čokoládu.“

„Super, nemám nič proti. A mohla by si dnes, asi tak o hodinu?“

„Neviem, či to do hodiny stihnem, musím chalanom pripraviť večeru, ale o hodinku a pol som tam. O pol siedmej príď k nášmu vchodu, zazvoň mi a pôjdeme odtiaľto spolu, dobre? Keby niečo, voláme si.“

„Fajn, ja sa zatiaľ poflákam po meste, pokukám, čo nové v obchodoch a o pol siedmej budem „zaparkovaná“ pred vaším vchodom. Som rada, že si si našla pre mňa čas. Ďakujem.“

„Nebuď pipi! Na čo sú kamarátky? Tak čauko, nech nestrácam drahocenné minúty a zbytočne nemeškám. Teším sa na teba.“

„Ja tiež, Leni,“ ukončila som rozhovor s mojou najlepšou priateľkou.

Túlala som sa uličkami starého mesta, nakúkala do výkladov, pozorovala ľudí. Niektorí sa len tak poflakovali, podaktorí popíjali svoju dennú dávku kofeínu alebo iného drinku.

Na jednej z týchto ulíc bol výklad so šperkmi. Nikdy som na šperky nebola, ani nie som, ale zaujal ma tam jeden náramok. Bol z trojfarebného zlata. Biele, svetložlté a ružové. Bol prepletený do vrkoča a medzi každou osmičkou bol kamienok. Zrejme zirkónium. Bol naozaj veľmi pekný. Ani príliš jednoduchý, ani gýčový. Taký akurát. Stála som tam a nevedela som sa vynadívať. Zrejme si to všimla aj predavačka v obchode, pretože vyšla za mnou až pred obchod a nabádala ma, aby som vošla dovnútra.

„Ďakujem, ale nejdem. Len sa tu kochám, aké máte pekné šperky vo výklade,“ dosť trápne som sa jej snažila objasniť svoju situáciu. „Koľko stojí tamten náramok z trojfarebného zlata?“ neváhala som sa predsa len opýtať.

„Máte dobrý vkus, mladá pani. Je to naozaj vydarený kúsok. Ako ste už povedali, je z trojfarebného zlata a tie kamienky, ktoré vidíte v strede pletencov, sú Swarovského krištáliky.“

Do kelu, to bude iná pálka, pomyslela som si.

„Stojí 355 eur. Nie je práve najlacnejší, ale tá cena mu právom patrí,“ vysvetľovala ďalej predavačka stojaca spolu so mnou pred výkladom.

„Uf, tak to je hotový majlant, takmer polovica mojej výplaty. To si bežný človek kúpiť nemôže.“

„Nebudete mať v blízkej budúcnosti nejaký sviatok? Možno by ste mohli sem priviesť manžela a nenápadne mu ukázať, čo sa vám páči,“ štebotala predavačka, či vlastne asistentka predaja, ako ich teraz volajú, veselo.

„Možno,“ odpovedala som stroho, hoci som presne vedela, že Romana sem nikdy neprivediem. Veď načo by aj? Aj tak by mi ho nekúpil. Kde by na to vzal?

Pozrela som sa na svoje náramkové hodinky a povedala, že už budem musieť ísť.

Milá zlatá, z tejto kúpy nebude nič. Srdečne som sa jej poďakovala a odkráčala som na opačnú stranu ulice. Topánky. Talianske. To je moja srdcovka. Mám ich v šatníku kopec, niektoré vôbec nenosím. Vždy keď nejaké zaujímavé zbadám, nedokážem odolať. Je to závislosť?

Roman sa mi už niekoľkokrát vyhrážal, že mi polovicu z nich povyhadzuje. Keby ich aspoň predal, ale vyhadzovať?

Smelo som vošla do obchodu a do očí mi udreli farebné lodičky s púdrovým podkladom a krásnymi maľovanými kvetmi. Podpätok bol čierny, asi osemcentimetrový. Taký akurát.

Vzala som topánku do ruky a obzerala som ju z každej strany. Bola krásna, z príjemnej mäkkej kože.

Ihneď bola pri mne mladá slečna s otázkou: „Chcete si ich vyskúšať?“

„Rada by som. Máte tridsaťosmičky?“

„Myslím, že áno. Tieto, ktoré držíte, sú tridsaťsedmičky, ale idem sa pozrieť do skladu.

Kým bola slečna preč, pozrela som sa na cenu. Skoro ma porazilo. 120 eur. Mamma mia! Zvolala som v duchu. Taká suma. Ale sú krásne. Rýchlo som v hlave pátrala po tom, koľko mám na účte. A možno ani nebudú mať moje číslo. Slečna je akosi pridlho preč.

Mali. O dve minúty naklusala asistentka predaja s topánkami v mojej veľkosti.

„Máte šťastie. Toto je posledný kus,“ milo sa usmiala a podala mi pravú topánku na vyskúšanie.

Moja noha vošla do nej ako do črievičky.

„Dám vám aj druhú? Pokojne sa môžete v nich poprechádzať po predajni,“ nezabudla mi pripomenúť.

Pravdou je, že som sa v nich cítila ako ryba vo vode. Boli príjemné, nikde ma netlačili, dobre sa mi v nich kráčalo a hlavne sa mi veeeeeľmi páčili. Ale toľko peňazí za ďalšie topánky. Roman ma spolu s nimi už určite vyrazí. A nech. Mám na prd deň, urobím si radosť. On mne má čo vysvetľovať, a nie ja jemu. Nakoniec, sú to moje peniaze. A na jar ich perfektne vynosím. Aj na skorú jeseň. A v lete tiež. Škoda tej zimy. Tak, ale čo už.

„Tak ako? Ale sedia vám skvelo. Pekne vám ukážu na nohe,“ rozprávala slečna samé chvály na topánky, len, aby som si ich kúpila.

„Áno, sú perfektné a krásne. Hlavne tie farby ma fascinujú a tá mäkkosť kože. Hovorili ste, že sú posledné. Nedala by sa dať na ne ešte nejaká zľava?“ skúsila som sa opýtať.

„Je mi ľúto, ale nejde to. Topánky totiž už v zľave sú. Pôvodne stáli stoosemdesiatpäť eur.“

„V tom prípade nemám nad čím rozmýšľať. Môžete mi ich zabaliť.“

Slečna neváhala, strčila moje krásne nové topánky naspäť do škatule, poučila ma, ako ich ošetrovať a ja som už len zaplatila. Taká maličkosť. Svoju korisť, ktorú som mala vloženú v peknej reklamnej taške, som vzala z rúk slečny, ešte raz som sa poďakovala a hrdo som odkráčala z predajne na čerstvý vzduch.

* * *

Blížila som sa ku vchodovým dverám Lenkinho bytu. Meškala som tri minúty. Z kabelky som vybrala telefón a vyťukala kamarátkino číslo.

„Leni, som dole,“ nepočkala som ani jej obligátne „prosím?“

„Ty si presná ako švajčiarske hodinky,“ utrúsila len tak mimochodom. „Daj mi päť minút a som pri tebe.“

„Okej, v pohode. Nenáhli sa. Máme čas.“

Lenka tých päť minút fakt dodržala.

„Ty si ale dochvíľna.“

„A čo som mala vari polhodinu meškať a cifrovať sa pred zrkadlom? Prosím ťa a načo? Pre koho? Tak čo? Ideme do tej kaviarne neďaleko?“

„Som za. Už keď si mi ju tak ospievala, som na ňu zvedavá, čo je to za zázrak, lebo v meste sa mi zdajú všetky na jedno kopyto.“

„Až taký zázrak to nie je. Veď sama uvidíš. Keď sa ti tam nebude páčiť, pôjdeme niekam inam,“ vyhlásila rezolútne Lenka.

„Dobre, ako myslíš, len už poďme, lebo ma bolia nohy a potrebujem ísť aj na toaletu.“

„Klasika. Prečo vždy, akonáhle vojdeme do nejakého podniku, musíš ihneď utekať na vécko? Máš niečo s močovým mechúrom, alebo čo?“ pýtala sa Lenka skôr žartovne, než vážne.

Konečne sme sa odlepili z miesta, na ktorom sme stáli snáď aj desať minút, a pobrali sme sa opačnou stranou do úzkej uličky.

Už priečelie kaviarne mi prezrádzalo, že sa mi tam bude páčiť.

Vošli sme dovnútra a ihneď som pocítila domácu atmosféru. Kaviareň bola zariadená tak, akoby som bola na návšteve u mojej starej mamy. Bola naozaj útulná a čistá.

Sadli sme si k predposlednému voľného stolu. Čašníčka bola raz-dva pri nás. Ešte sme si nestihli ani vybrať. Lenka mi však odporučila horúcu čokoládu s orieškami. Dala som na jej radu.

„A ešte jeden grapefruitový džús vás poprosím, slečna.“ Vedela som totiž, že po takom sladkom lepidle ma bude smädiť.

„Ničiť takú božskú chuť niečím takým hnusným ako je grapefruit je pomaly hriech, moja milá,“ zabŕdala do mňa Lenka.

„Tak nech je. Mne chutí a uhasí mi smäd. Čokoláda bude určite poriadne sladká.“

Potrebovala som si vybrať vreckovku z kabelky a nechtiac som zavadila o tašku s topánkami.

„Čo máš v tej škatuli? To vyzerá na topánky. Zase? Kati, neblázni! Veď ich máš doma kopec. Už sa to u teba stáva pomaly fetišom. Aj tak z nich viac ako polovicu nenosíš. Aj Roman to tvrdí. Uvidíš, že ti ich raz niekam vyšmarí. Presne tak, ako povedal.“

„Ale čoby vyšmaril? Ja vyšmarím jeho!“ naznačila som Lenke zámer nášho stretnutia a zároveň som sa mordovala so škatuľou, aby som jej mohla ukázať svoj najnovší úlovok.

„No, čo povieš? Však sú krásne?“ chválila som sa novými lodičkami a mávala jednou z nich, držiac ju v pravej ruke, rovno pred Lenkinou tvárou.

„Pekné, pekné. Len mi s tým podpätkom nevypichni oko, prosím. Rada by som sa na svet pozerala predsa len dvomi zdravými očami,“ upozornila ma priateľka a vzala si topánku do ruky, aby si ju lepšie obzrela.

„Sú naozaj krásne. Museli byť poriadne drahé. Som zvedavá, koľkokrát ich budeš mať obuté. Máš toľko topánok, že by si si mohla otvoriť butik a predávať ich. Ešte by si aj zarobila.“

„Tak to určite. Topánok sa nikdy nevzdám. Vieš, že ich ani nepredávam, ani nevyhadzujem. Móda sa opakuje. O chvíľu sa budú nosiť také, čo som si kúpila pred desiatimi rokmi. Ja vlastne ušetrím, keď sa na to takto pozerám. Keďže ich mám veľa, nenosím stále tie isté, a tým pádom žiadne nie sú opotrebované. Chápeš, nie?“

„Jasné, chápem,“ poslušne, s vážnym výrazom v tvári ma v mojej teórii utvrdila Lenka.

„Ale asi si ma nepozvala na pokec kvôli novým topánkam. Tak to vysyp! Čo sa deje?“

A tak som priateľke pri šálke horúcej čokolády s kopou šľahačky rozpovedala dôvod nášho stretnutia.

Ticho, bez prerušenia počúvala náš manželský, takmer dvojročný problém, ktorý som ukončila popísaným hárkom Romanových poznámok, týkajúcich sa nášho sexuálneho života.

„To je až také zlé? Nikdy si mi to nehovorila.“

„Nehovorila, pretože som o tom nevedela. Odkiaľ som sa mala dovtípiť, že nie je spokojný, keď mi to nepovedal? Nie som vedma.“

„Teraz to už vieš. Je jedno, akým spôsobom si sa to dozvedela, ale je na tebe, aby si s tým niečo urobila. Čudujem sa, že práve vy dvaja, a s tvojou druhou profesiou, máte takýto problém. Skúšala si to vôbec využiť aj pri Romanovi?“

„To mi nenapadlo. Obaja chodíme z práce unavení, nie je čas na taký rituál.“

„Ale, prosím ťa, Katka. Aký rituál? Rozprávaš mi tu, akoby si išla obetovať nejakého baránka. Pozri sa, niečo ti poviem, keď to tebe nenapadlo. Využi svoje skúsenosti na Romanovi. Valentín síce už bol pred tromi týždňami, ale daj mu to ako dodatočný darček a uvidíš jeho reakciu. Podľa mňa bude šokovaný. Ale príjemne. A možno na to aj čaká. A pravdupovediac, ani by som sa mu nečudovala. Keby som bola na jeho mieste a moja manželka by robila tantrickú masérku a ja by som sa jej ani po troch rokoch nedočkal, asi by mi nebolo všetko jedno. Už len to, že s tým súhlasil, je veľké plus. Veď kopec ľudí má predsudky a opovrhuje všetkým, čo pochádza z východnej kultúry. Či už sa to týka fyzična alebo duchovna,“ ukončila Lenka svoj monológ, ktorým sa snažila prehovoriť mi do duše.

„Asi máš pravdu,“ povedala som potichu so zrakom upretým na obraz, ktorý visel na stene kaviarne. „Už dávnejšie som o tom uvažovala,“ dodala som.

„Uvažovala, ale neurobila si to. Tak sa snaž čím skôr to napraviť. Choď teraz pekne domov, daj si teplý kúpeľ, urob si vlasy, daj sa do pohody a pekne počkaj na Romana a prekvap ho.“

„To by som musela na neho pekne dlho čakať. V ostatnom čase chodí domov dosť neskoro. Už som rozmýšľala aj nad tým, či nemá milenku. A keď som našla ten lístok, aj by to tomu nasvedčovalo.“

„Roman a milenku? Tak tomu neuverím za nič na svete. On nie je z tých. Miluje ťa, len mu niečo chýba a nevie ako sa s tým vysporiadať. Možno sa ti to bojí povedať. A pri tvojej výbušnej povahe sa ani nečudujem. Milenka v tom určite nebude.“

„Bodaj by si mala pravdu.“

„To ale neznamená, že keď niečo neurobíte s vaším sexuálnym životom, že si ju časom nenájde. Také nereálne to zas nie je. Takže urob pekne to, čo som ti povedala. Že práve ja musím radiť tebe v takýchto veciach....“

„Ale prečo potom chodí neskôr z roboty?“

„Neviem, Katka. Nikdy si sa ho na to neopýtala?“

„Nie. Vždy, keď príde neskôr, povie, že sa zdržal v práci.“

„Ja si myslím, že ti hovorí pravdu. Aj môj Oliver chodí občas neskoro. To je tá podnikateľská daň. Možno je to tak aj u Romana. Podnikať v oblasti automobilového priemyslu nie je jednoduchá vec.“

„Asi máš pravdu. Niekedy som paranoidná.“

„To si. Ja ti nerozumiem, Katka. Máš dve roboty. Práca, alebo brigáda ako je tá tvoja, nie je povolaním, ale priam poslaním. Pomáhaš ľuďom nájsť vlastné sebavedomie, samého seba. Učíš ich, ako sa mať rád, a zároveň im dávaš radosť a chuť do života. A to nehovorím o sexualite. Vieš presne, ako ju má človek v sebe objaviť, ako ju spoznať a nebáť sa jej. Veľa ráz tým zachrániš nejedno manželstvo. Tak potom prečo to nevyužívaš aj v súkromnom živote? Si trdlo, vieš o tom?“ uškrnula sa na mňa Lenka a pohladila ma po ruke.

„Viem,“ opätovala som jej úsmev.

* * *

Akurát som si napúšťala vodu do vane a liala do nej voňavú penu do kúpeľa, keď mi zazvonil mobil.

„Ahoj, zlato,“ oslovil ma Roman ako už dávno nie. Navyše v celkom dobrej nálade.

„Ahoj. Stalo sa niečo?“

„Nie, nič sa nestalo. Len ti chcem povedať, že sa zdržím v práci, prídem domov okolo deviatej. Ešte tu musím niečo dokončiť.“

„V pohode, ja si idem dať akurát vaňu. Bola som na káve s Lenkou a celkom som premrzla cestou domov. Na to, že je marec, je dosť zima.“

„To je. Prečo si mi nepovedala, že máš stretko? Nechal by som ti auto.“

„Nevadí. Neubudlo zo mňa a aspoň som sa trochu prešla.“

„Pripravím ti niečo na večeru, alebo si dáš roštenku zo včera? Ešte zostala.“

„A ty nebudeš?“ opýtal sa ma môj manžel. Zrazu koľká starosť. Opäť ma začala prenasledovať myšlienka, či predsa len nemá niečo na rováši.

„Ja som už jedla.“

„Fajn. Tak nič nepripravuj, dám si roštenku. Želám príjemný kúpeľ a vidíme sa okolo deviatej. Pá.“

„Ďakujem. Dávaj si pozor cestou domov. Ahoj.“ Ukončila som hovor a mobil som pomaly položila na malú poličku v kúpeľni.

Do vane som si dopustila ešte teplú vodu, aby som sa poriadne zohriala. Nohou som vyskúšala, či nie je až príliš horúca. Bola akurát. Ponorila som sa až po krk do voňavej vody a celú ma zahalila biela pena. Zbožňovala som kúpeľ. Vychutnávala som si pocit slobody a uvoľnenia z celého dňa. Snažila som sa na nič nemyslieť a len tak ležať. Hlavu som si oprela o malý vaňový vankúšik a cítila som sa božsky.

Odrazu mi zrak padol na môj obľúbený masážny olej Tantra. Používam ho aj ako telový. Je zmesou éterických olejov s dúškom škorice a má zmyselnú exotickú vôňu. Kedykoľvek sa ním po kúpeli natriem, zavedie ma hlboko k mojim pocitom. Olej zmierňuje únavu a napätie a postupne uvoľňuje celé telo i myseľ. Prebúdza energiu. Afrodiziakálne účinky takýchto éterických olejov otvárajú priestor intuícii, umožňujú hlboké tantrické zážitky a eufóriu. Je skutočne geniálny. Používam ho aj v práci pri masážach, kde je taktiež veľmi obľúbený.

Aj teraz som sa ním natrela a popritom som premýšľala nad scenárom dnešného večera. Pristihla som sa, že sa na to celkom teším.

* * *

Zalievala som si bylinkový čaj, keď zahrkotali kľúče vo dverách. Bolo štvrť na desať.

„Čauko, Katka!“ ozvalo sa z chodby.

„Ahoj,“ povedala som viac pre seba ako Romanovi. Nebudem predsa vrieskať na celý byt.

„Zohrejem ti tú roštenku?“ opýtala som sa.

„Môžeš, ale poprosím len s jedným kopčekom ryže. Je už dosť neskoro, nechcem sa na noc prejesť,“ zvolal z kúpeľne umývajúc si ruky.

Fíha, to je opäť novinka. Väčšinou bolo Romanovi jedno, koľko je hodín. Pokojne sa nabaštil aj o polnoci. Nikdy netrpel nadváhou. Pravidelne športoval. Je pravda, že je gurmán, ale, keď je hladný, nezáleží mu na tom, či je jedna hodina na obed, alebo dvanásť hodín v noci a pokojne vyplieni celú chladničku, nedbajúc na to, čo v nej je.

A čo, keď niekde už večeral? Alebo u niekoho? Opäť ma prenasledovala tá hnusná myšlienka. Nie, dnes večer na to nebudem myslieť, nech už je to akokoľvek. Dnes nie.

Roman vošiel do kuchyne a vlepil mi poriadnu pusu na ústa.

„Deje sa niečo?“ nedalo mi neopýtať sa ho na to.

„Nie. Prečo? Malo by sa?“

„Neviem. Obvykle sa takto nesprávaš. Prišiel si z práce s dobrou náladou, chceš k roštenke len jeden kopček ryže a ešte tá pusa k tomu, hmm..“

„A čo? Nepáčila sa ti snáď?“ dobiedzal Roman.

„Práve naopak. Len som zostala v pomykove. Trochu prekvapená. Väčšinou, keď prídeš z práce, si na smrť unavený. Navečeriaš sa a sadneš si k telke, kde aj zaspíš.“

„Dnes som mal celkom fajn deň. Asi to bude tým.“

Vôbec som jeho správanie nechápala, ale bola som rada, že je dnes taký, aký je. Hralo mi to do kariet.

Zohriala som manželovi večeru a zahlásila, že si idem ľahnúť, ale mienim si ešte chvíľu čítať.

„Dobre, Katka. Ja si dám ešte sprchu a pôjdem si ľahnúť.“

„Nebudeš pozerať telku? Spomínal si, že si mal pohodový deň.“

„Ani nie. Chcem trochu zrelaxovať. Aj tak tam nič poriadne nedávajú.“

„Okej, aspoň raz pôjdeme spať spolu. Vieš, že sa teším?“

„Naozaj? A vieš, že aj ja?“ povedal Roman a žmurkol na mňa jedným okom.

Pravdupovediac, vôbec som sa v ňom tentoraz nevyznala. Len pevne verím, že môj plán nevyjde nazmar.

Nechala som ho v kuchyni, s tanierom rozvoniavajúcej roštenky pod nosom a išla som si umyť zuby. Dúfala som, že Roman napriek svojim slovám nakoniec neskončí ako obvykle. V obývačke pri telke a s hlasným chrápaním. V tom je totiž majster sveta.

* * *

Ležala som v posteli. Na nočnom stolíku bol pripravený masážny olej s príjemnou vôňou Ylang-ylang. Listovala som si časopis a čakala na Romana, kým príde z kúpeľne.

Už som takmer zaspávala, keď som zacítila, ako ma nežne pohladil po líci a pobozkal na čelo. Otvorila som oči.

„Prepáč, láska. Už spíš? Nechcel som ťa zobudiť.“

„Nie, nespím. Čakala som na teba. Len som na chvíľu zatvorila oči,“ zaklamala som trochu. Romanov mäkký bozk ma však prebudil späť do reality.

„To bolo milé,“ povedala som a opakom ruky som mu prešla po nahom chrbte.

„Pred pár dňami si spomínal, že ťa bolí chrbát. Ak chceš, môžem ti dať masáž. Tá ťa uvoľní. V ostatných dňoch aj tak veľa pracuješ. Viac ako by si mal a musel.“

„Super nápad. Budem rád. Dobrá masáž vždy poteší. Zdalo sa mi však, že si unavená.“

„Nie, nie som. To sa ti len zdalo. Tak pripravený na dobrú dávku relaxu?“

„Nech sa páči, pani masérka. Môžete začať.

„Okej, ideme na to.“

Poprosila som Romana, aby si ľahol na brucho. Uvítací rituál Namaste a tradičný sarong som vynechala, keďže som doma žiadny nemala. Použila som veľkú hodvábnu šatku, ktorú som si priniesla z dovolenky v Turecku . Keď si môj manžel našiel na bruchu polohu, ktorá mu vyhovovala, a ja som cítila jeho pravidelný dych, pustila som dévedéčko s ezoterickou hudbou a požiadala som ho o dýchanie spolu so mnou. Toto totiž robí veľký problém azda väčšine ľudí, nevynímajúc mňa. Kým som sa naučila správne dýchať, trvalo mi to dosť dlho. Keď to Romanovi ako tak s výdychom a nádychom išlo, zakryla som ho veľkou farebnou šatkou.

Začala som postupne. Od hlavy. Nedokážete si predstaviť, aké kúzla dokáže s vami urobiť dobre urobená masáž hlavy. Postupne som prechádzala rukami cez šatku po jeho chrbte, zadku a nohách. Nežne a zároveň zmysluplne som ho hladila. Už vtedy som pocítila, že mu je fajn. Jeho telo sa mi absolútne odovzdalo.

Na chvíľu som prestala a vyzliekla som si košieľku, v ktorej som spávala. Bola som nahá, tak isto ako on. Boli sme si rovnocenní. Pomalým, mierne šteklivým pohybom som mu dávala dole šatku. Položila som ju na zem a vzala som do ruky fľaštičku s masážnym olejom. Krásne voňal. Nevtieravo, predurčený práve na tento typ masáže. Z výšky asi tak dvadsať centimetrov som po kvapkách liala olej na chrbát svojho muža. Fľaštičku som odložila a jemnými pohybmi som ho olejovitou tekutinou začala masírovať. Citlivo a zároveň zmyselne po celom chrbte. Najprv ľavá strana, potom pravá. Nežnými dotykmi som hladila jeho telo. Najskôr chrbát, s ktorým som sa vyhrala a vytvárala na ňom svojimi dlaňami a prstami rôzne obrazce a esíčka. Prudké pohyby sa striedali s pomalými. Občas tvrdšie, občas nežnejšie. Poznala som presne, ako a kde sa dotýkať tela, aby bola masáž relaxom.

Neskôr som pridala zadok. Roman mal veľmi pekný zadok. Bolo to určite spôsobené jeho cvičením tri a neskôr, keď som mu povedala, aký zmyselný je pre ženu pohľad na sexi mužský zadok, aj štyrikrát do týždňa. Okrem toho stále niečo riešil, vybavoval a naháňal sa. Málokedy na tom svojom sexi zadku sedel. Striedavými pohybmi, raz uvoľňujúcimi, raz jemnými som masírovala aj túto časť Romanovho tela. Občas som prešla len tak, akoby náhodou, jeho slabinami. Vedela som, koľká bije. Musela som spomaliť. Vzala som si do rúk jeho chodidlá a jedno po druhom, prst po prste som mu ich vymasírovala. Smial sa, pretože ho to šteklilo.

Opäť som mu naliala, tentoraz nielen na chrbát, ale aj na nohy masážny olej a tými správnymi ťahmi prešla svojimi rukami po jeho tele. Od šije až po končeky prstov na nohách. Požiadala som, aby si dal ruky horizontálne, akoby tvoril kríž. Ľahla som si na neho. Svoje telo som položila na jeho a moje ruky spočinuli na jeho rukách. Takto som chvíľu zotrvala, kým sa jeho dych opäť dostal do normálu. Nadvihla som sa, zostala som na kolenách a rukách. Prsiami som mu prešla po chrbte zhora smerom nadol.

Asi tak po dvoch alebo troch minútach som manžela požiadala, aby sa otočil. Nasledovala totiž masáž hrude a nôh spredu.

„Toto je úžasné. Nič lepšie a krajšie som nezažil,“ šeptom ohodnotil moju prácu.

„Ďakujem. Je to pre mňa česť. Hlavne, keď je pochvala od teba,“ povedala som a zmyselne som sa na neho usmiala.

Obkročmo som si na neho sadla, trením dlaní jednu o druhú som si ich zohriala. Olejom, ktorý v mojich teplých dlaniach mal akurátnu príjemnú teplotu, som mu masírovala hruď a oblasť pupku. Opäť jemne, pomaly, snažiac sa oddialiť jeho vyvrcholenie. Veľmi dobre som totiž poznala svojho manžela.

Už-už som chcela začať s masážou tej najintímnejšej zóny na mužskom tele, keď ma vtom Roman šokoval.

Neviem, či sa práve počas týchto momentov začal rodiť v jeho hlave plán, ako utíšiť náš hlad, alebo to už mal vopred naplánované. V tejto chvíli ma to vôbec nezaujímalo.

V jednej jedinej sekunde sme si vymenili role. Odrazu som to bola ja, ktorá prijímala masáž.

Roman mi jedným ťahom dvoch rúk pohladil žliabok medzi prsiami a zároveň mi rozpustil moje neposlušné vlasy, ktoré som mala stiahnuté gumičkou.

„Si krásna, vieš o tom?“ mrmlal, akoby zo sna.

Neodpovedala som mu a nechala som sa pohltiť neskutočným chtíčom po ňom, aj keď to už nemalo takmer nič spoločné s tantrickou masážou. Tento film už išiel podľa nášho scenára.

„Bola to úžasná masáž, neskutočný pocit blaha a relaxu. Chcem, aby si to zažila aj ty. Obávam sa však, že mne to tak dobre nepôjde. Ale posnažím sa.“

„Nevadí. Nechám to na teba, láska,“ odpovedala som mu ako zmyslov zbavená. Chcela a túžila som po ňom viac ako inokedy.

Roman sa prisal na moje telo. Začal najprv jemnými bozkami, ktoré stále stupňoval. Už som mu nedokázala odolávať.

Okamžite som zvlhla. Roman ma pobozkal na kľúčnu kosť. Z úst sa mi vydral ston. Môj muž nelenil a bozkami obsypával celú moju bytosť. Pohladil ma po nahom zadku a pokračoval ďalej.

„Toto je len moje a nikomu nikdy nedovolím, aby to vlastnil,“ šepkal.

„Si nádherná, veľmi sexi,“ šomral medzi bozkami. Hladil ma po celom tele. Potom vzal do ruky masážny olej, nalial si pár kvapiek do dlane a začal mi masírovať prsia. Vo chvíli, keď sa dotkol mojich pŕs, jeho úd vystrelil ako šíp. Naklonil sa k môjmu dekoltu a začal nenásytne bozkávať moje naolejované prsia. Romanov jazyk sa dotkol jednej bradavky a vzápätí sa jemným saním začal venovať druhej. V pomaly rodiacej sa extáze som zaklonila hlavu a hlasno vzdychla. Podvedome som roztiahla nohy a lýtkami si ho pritisla k sebe. Bola som pripravená. Jeho láskanie a bozky ma pripravovali o rozum. Pohladila som ho po trojdňovom strnisku a palcom vošla až medzi jeho pery.

Prstami sa dotkol mojej vlhkosti a pery mi znovu poláskal jazykom. Pri tom nežnom dotyku ma striaslo a ešte viac som sa mu schúlila do náručia. Nedokázala som zadržať prekvapený vzdych, keď sa špičkou začal tlačiť dnu. Nestrácal čas. Uvoľnila som sa a všetko som nechala v jeho réžii. Ľavou rukou som ho pohladila po jeho pevnom zadku a pravou rukou som zľahka prechádzala po chrbte. To bol impulz, na ktorý čakal, a jediným rýchlym pohybom sa okamžite zaboril do môjho teplého a mäkkého vnútra. Bola som vlhká, dokonale pripravená. Ako stvorená iba pre neho.

Milovali sme sa pomaly, nežne. Naše prepletené telá tvorili dokonalý súzvuk a vzájomne sa dopĺňali. Naše stony sa striedali s krásnymi vyznaniami. Moje telo bolo vyplnené nielen jeho údom, ale aj absolútnym šťastím.

Po spoločnom vyvrcholení sme zostali v objatí, zakliesnení akoby medzi dvomi skalami. Roman sa po chvíli načiahol pre masážny olej.

„Čo ideš robiť?“ zvedavo som sa opýtala.

„Idem sa pokúsiť o takú dobrú masáž, akú som ja dostal od teba.“

V duchu som sa zasmiala. No, to iste. Veď neabsolvoval žiadny masérsky kurz a už vôbec nie tantrický. Avšak to, čo som zažila v Romanovom podaní, bolo geniálne.

„Kde si sa to naučil?“ opýtala som sa na záver.

Roman odišiel zo spálne, a po pár minútach sa vrátil s rukami za chrbtom.

„Čo to tam skrývaš?“

„Toto!“ víťazoslávne mi pod nosom zamával s dvomi certifikátmi.

„Takže toto bol dôvod tvojich neskorých príchodov domov? Ty sa nezdáš. Som na teba hrdá, vieš o tom? Absolvovať kurz klasickej masáže a tantrickej súčasne, je veľmi náročné. Ale zvládol si to skvelo.“

„Vážne?“

„Úplne seriózne. Usmiala som sa na môjho spokojného a skvelého maséra.

„Tak to ma teší,“ odpovedal a dal mi pusu na konček nosa.

JURAJ
THAL

O mne:

Moje meno je Juraj Thal. V skutočnosti sa volám Juraj Grežďo a bývam v Topoľčanoch. Thal je pseudonym, pod ktorým môžu čitatelia spoznať mňa aj moju tvorbu, čo ale neznamená, že sa chcem za niečo skrývať, ani za tým nie je nič záhadné. Je to len skratka od slova Thalarion, metalovej skupiny, v ktorej som pôsobil dlhé roky ako spevák a klávesák. A najmä ako autor drvivej väčšiny textov.

Viac ako dvadsať rokov pracujem v zdravotníctve. Písanie sa venujem už od detstva, kreslil som komixy, vymýšľal som si príbehy a dával ich na papier. Odvtedy ma písanie jednoducho baví a baví ma dodnes. Redakčne som článkami, rozhovormi a recenziami na albumy prispieval do rockových a metalových časopisov.

V roku 2016 mi vyšla debutová kniha Nôž, ktorá zaznamenala nemalý a nečakaný úspech v detektívnej literatúre.

Moja nová kniha, ktorej rukopis mám už hotový, uzrie svetlo sveta na jar 2017. Tentoraz pôjde viac o drsný a mrazivý triler a garantujem, že čitatelia sa majú na čo tešiť. V súčasnej dobe usilovne pracujem nad ďalšími dielami, trochu však z iného súdka, keďže sa nechcem vyhýbať ani ostatným žánrom.

Mojou prvou zverejnenou poviedkou je práve Kulháň.

Tvorba:

Nôž (2016)

KULHÁŇ

Už nevládzem mlčať. A ani nechcem. Musím vám to povedať, pretože ma to sužuje už veľmi dlhú dobu, a mojou povinnosťou je oboznámiť vás s tým bez toho, aby som vynechal najmenší detail. Zasvätiť vás do temnoty, ktorá si iba za jeden jediný deň ukradla moju dušu. Bez opýtania, bez povolenia. Len tak, akoby mala na ňu odveký nárok. Slovo súženie je ale príliš slabé prirovnanie k okolnostiam, ktorým som sa nevyhol a musel im bezmedzne čeliť. Teraz ma to kvári a požiera moju myseľ ako rozbesnený húf vyhladovaných piraní a ja už nemôžem dlhšie odolávať, nechať si to len pre seba, lebo sa z toho zbláznim. Často premýšľam, či som skutočne nezošalel, lebo rozlišovať medzi realitou a snami ma oberá takmer o všetky psychické sily.

Nesnažím sa oprášiť svoju dušu od nečistoty a nánosov chmár, čo sa mi v nej bez pozvánky a fakticky z minúty na minútu usadili. Bahno spomienok, čo premenilo moju myseľ na hrádzu, cez ktorú nedokáže preniknúť žiadne racionálne vysvetlenie. Chcem len, aby ste to vedeli, aby ste sa i vy vyhli podobným veciam, ktoré by mohli aj vaše mysle zahaliť najtemnejším plášťom, spod ktorého niet vykĺznutia.

Isteže, pochybnosti a skepsa sú z vašej strany na mieste, ale vedzte, že všetko, úplne všetko, o čom vám teraz porozprávam, je čistá pravda, hoci vám to bude pripadať fantastické, bizarné a vrcholne neuveriteľné. Preto nebudem nikomu zazlievať, ak ma bude považovať za pomätenca či blúznivca, čo si vyfabuloval akúsi zvrátenú historku, teraz sa vám ju snaží predostrieť v temne poňatom prazvláštnom háve a doviesť vás na hranicu medzi fikciu a pravdu.

Samozrejme, pravda sa dá ohýbať mnohými smermi, ale táto má veľmi pevné a nadmieru živé základy.

Celé sa to začalo pred dvoma mesiacmi. Bol 30. december, deň pred oným, ľútym Silvestrom. Ráno som normálne vstal z postele a ako každý bežný deň, mal som namierené do práce. Vlastne som tam iba chcel ísť, pretože len čo som vošiel do kúpeľne a postavil sa pred zrkadlo, započul som podivný šepot. Zatajil som dych v snahe lepšie zachytiť smer, odkiaľ ten hlas prichádzal. Sprvu som sa domnieval, že to ako zvyčajne mrmle sused za stenou. Ale ten hlas nevychádzal spoza steny, bol bližšie, oveľa bližšie, takmer sa ma dotýkal. Pripadalo mi, ako by niekto stál za mnou. Možno to vyznie smiešne, ale otočil som sa a civel priamo na kúpeľňové dvere. Prirodzene tam okrem mňa nebol nikto iný. Ten hlas však stále znel, a stále za mojím chrbtom. Otočil som sa na vlastnej osi tak rýchlo, že sa mi trochu zakrútila hlava.

Žeby som niečím podnietil a popustil uzdu svojej fantázii?

Jasné, poviete si, že ďalší blázon, ktorému preskočilo. V tej chvíli som to tak ale nevnímal. Nuž dobre, možno mi na okamih preletelo mysľou, že mi asi trochu jebe.

Nerozumel som tomu hlasu, bol to len taký nepatrný a tichý šelest ako syčanie hada predierajúceho sa suchou trávou.

Chytil som sa za uši, či ten šepot prestanem počuť. Trhlo mnou, pretože len čo som si priložil dlane na uši, šepot sa zintenzívnil. Ako je to možné? zhrozil som sa.

Šepot stále viac a viac naberal na hlasitosti. Bol som na vážkach, či sa mi to len nezdá, ale mal som pocit, že v tom šepote počujem ľudský hlas. Azda i viac hlasov. Áno, boli dva či tri a miešali sa v prenikavej a chaotickej vrave jeden cez druhý. V príšernom údese som pochopil, že hlasy neprichádzali zvonka, mal som ich priamo vo svojej hlave. Kdesi vzadu v mozgu si našli svoje miesto, ako by moja hlava bola ich domovom. Ba čo horšie, boli ako nechcení a nepozvaní hostia, ktorých nie je možné vyhnať z vlastného príbytku. Keď sa v ňom už raz usalašili, považujú cudzí domov za svoj.

Silno som potriasol hlavou, či sa tých hlasov nezbavím. Opak bol pravdou. Akoby z ničoty sa mi ich do hlavy vovalilo niekoľkonásobne viac. Už ich tam boli stovky, možno tisíce. Prekrikovali sa v bizarnej kakofónii vo všetkých dostupných aj nedostupných stupniciach a oktávach.

Náhle som sa oddelil od svojho tela, od vlastného a skutočného ja. Opantali ma útle a mdlo povievajúce prúžky namodrastých svetiel, vznášajúce sa v akýchsi neforemných a neopísateľných tvaroch. I zočil som zrkadlový obraz svojej vlastnej tváre priamo pred sebou.

Mimotelové bytie.

Mimozmyslové úniky.

Kdesi som už o tom čítal, ale ani za svet by mi nenapadlo, že sa to stane aj mne samotnému. Prečo? Popravde, netúžil som vlastne v kútiku duše po tom?

Lenže toto bolo iné. Nevedel som to ovplyvniť, a už vôbec nie to ovládať.

Podmanilo si ma to až prirýchlo. Splýval som s bytím vlastného tela, na ktoré som z výšky uprene hľadel.

Keď sa to už stalo, skúsim to využiť a dotknúť sa mysteriózneho tajomstva nekonečnosti, aj keď som sa prirodzene bál blúdiť v prázdnych pustatinách najvzdialenejšieho vesmíru.

Bol som ponorený v čierno-čiernej tme. Nepreniknuteľnej, skľučujúcej. Akoby ma držala, objímala svojou zlomyseľnou tiesňavou.

Znenazdania mi obrovský výbuch oslepil oči a naraz ma obklopila nesmierne nádherná aura. Kmitala, trblietala sa, vyžarovala jasné, primárne farby hustejšie a pozorovateľnejšie ako samotná dúha. Vtiahla ma do seba a ja ponorený do tejto aury prijímal som jej svetlo formou energie, ktorá mi dovolila vznášať sa. Plávať i ponárať sa do nespútaných pocitov bezčasových chvíľ.

Náhle však, akoby mávnutím čarovného prútika, bolo všetko preč. Hviezdy sčerneli a svetelná aura pominula.

Nastala tma.

Ako keby bezhviezdna noc, ktorá neplodila žiadne svetlo. Len v ušiach mi zneli zvláštne ezoterické zvuky.

Nie. Boli to opäť tie hlasy.

Už som si myslel, že som sa ich zbavil, ale bol to veľký omyl. Čoraz intenzívnejšie trilkovali, škriekali a sipeli, snažiac sa vyplniť každý kúsok mojej hlavy.

Postupne sa však všetky synchronizovali do jedného jediného.

A z uhľovočiernej hmoty sa vynárala tvár.

Strhaná, odpudzujúca tvár nejakého starca na mňa hľadela svojou takmer grotesknou hrôzou. Bola vráskavá a strašidelná zároveň. Približovala sa a potom opäť vzďaľovala, aby sa v okamihu znova priblížila v pitoresknom stroboskopickom svetle v totálnej tme, a mňa premklo absolútne zdesenie.

Snažil som sa mávať rukami, aby som ju odohnal. Kričal som, nech sa stratí, dá mojej duši priechod. Márna snaha.

Tvár sa ku mne priblížila a prehovorila pomalým, hlbokým a naskrz pokojným hlasom. Vycítil som v ňom však podtón šialenej bezcitnosti a zloby.

,,Som ten, ktorý prichádza s tieňmi noci,“ prehovoril ku mne záhadný starec démonického zjavu a pohľad jeho bielych dúhoviek sa mi zapichoval až do posledných zákutí mozgu.

,,Tvoju dušu dnes postretne súmrak. Započuješ melódie kvílenia zomierajúceho slnka, keď nastane večná noc a mráz. Poď, ukážem ti cestu k nesmrteľnosti. Prekročíš prah najväčších ilúzií a vízií bez vlastnej podstaty. Už nikdy neuvidíš svoj obraz, nebudeš vrhať žiadny tieň. Budeš pochovaný v mozaike melanchólie, z ktorej sa nikdy nevymaníš. I ja som bol kedysi takým ako si ty. Odteraz budeš ty takým, aký som ja. Žal som svetlo, no teraz rozsievam tmu a nekonečný chlad.“

Kto žal svetlo? A kto rozsieva tmu? Je to Boh či diabol? Či niekto medzi nimi? Poloboh? Polodiabol?

Hľadel som na neho bez možnosti sa pohnúť. Strnulo, bez najmenšej šance na pohyb. Akoby spútaný najsilnejšími reťazami určenými snáď pre samotných Titanov. Chcel som prehovoriť na svoju obhajobu, vykľučkovať z toho, ale moje ústa nevydali ani hláska. Boli mĺkve, chladné a... mŕtve.

,,Vo svojich snoch si zomrel,“ pokračoval starec. ,,Tvoj život sú iba vytrhnuté stránky z tvojho nehodného života. Sám si si ho premárnil a sám si za to môžeš. V tvojom skazenom srdci drieme súmrak a bolesť. Neujdeš jej. Neskryješ sa. Nájde ťa úplne všade. Zblúdil si od svojho takzvaného boha, stratil si svoju falošnú vieru. Ja som teraz tvoj jediný zákonný boh, tvoja modla, cesta i viera. Budem ťa sledovať, budem tvojím tieňom. Keď budeš dýchať, ja budem tvojím dychom. Nebudeš sa smiať, ani plakať. Nebudeš nenávidieť, ani milovať. Pod závojom čiernej túžby bude tvoje meno napísané v plameňoch. V synergii zabudnutia a nezmyselnosti sa stratí všetko, čo si kedy vytvoril. Budeš len prach rozfúkaný v medzipriestore, v hrozivej a desivej ničote. Len zlovestné tiene sa stanú tvojimi spoločníkmi, neustále šepkajúc tvoje meno na ceste do prázdnoty. Budú stále s tebou, až do neznámeho objatia zmrazujúceho osudu, ktorý nikdy nenaplníš. Nevrátiš sa, tak ako nemôžeš zastaviť kruh času. Budeš len temným osamelým svetlom bez života, bez ducha. Bez cieľa i potenciálu. Tvoja myseľ nebude v súlade s tvojou vlastnou prirodzenosťou. Opustíš tento prázdny svet márnivosti a tvojím svetom sa stane svet relativity. Budeš len zrnkom piesku rozptýleným v časopriestore. Chceš sa dotknúť druhej strany horizontu? Túžiš po poznaní? Sklamem ťa! Navždy budeš reprezentovať temnotu. Taká je cena za cestu ku hviezdam.“

Hlas náhle zmĺkol a navôkol sa rozhostilo ticho. Absolútne a zlovestné. Všetko pominulo. Ako keď sa najstrašnejší hurikán zmení na tichý vánok.

Nemo som civel na starcovu tvár a napokon som dospel k názoru, že to vlastne žiadna tvár nie je, ale diabolská maska z dreva, spod ktorej vytŕčali kontúry niečoho, čo ani nemohlo pochádzať z tejto planéty. Neidentifikovateľná spleť krátkych chápadiel podobných červom zapletených jeden do druhého v zvláštnych neforemných variáciách, ktoré sa nedajú ani opísať. V ľudskom mozgu, tobôž v slovenskom jazyku neexistuje na to čo i len približné pomenovanie. A spojenie amorfný chaos len minimálne vystihuje celkovú vidinu toho tvora.

Tvár zmizla ďaleko do nenávratna.

Vrátil som sa. Znova som videl seba samého, ako sa spájam so svojou vlastnou kožou. V objatí žiarivo zeleného svetla som sa vracal späť do svojho skutočného tela. V úplnom tichu. V absolútnom odovzdaní sa a čarovnom pokoji.

Ako všetko prišlo, tak aj odišlo a znova som stál vo vlastnej kúpeľni. Civel som na seba v zrkadle a rýchlo som dýchal. Môj pulz sa akiste vyšplhal k číslu dvesto.

„Kulháň,“ zaznelo mi nečakane pod mozgovou kôrou hlbokým basom.

Náramne som sa preľakol až sa mi podlomili kolená. Musel som sa prichytiť umývadla, inak by som spadol na dlážku. Čo to, kurva, je? Zase sa to vrátilo?

„Kulháň,“ zopakoval hlas v rovnakej sile i hĺbke. Tentoraz ku mne prenikal z každej strany.

Aký Kulháň? bleslo mi mysľou a zatriasol som hlavou. Rozumel som vôbec tomu slovu? Čo ak to bolo Klháň či Korháň?

„Kulháň,“ zopakoval mi to hlas ako duševne spomalenému, čo som v tom momente skutočne bol.

„Aký Kulháň? Čo za Kulháň?!“ zreval som do ticha kúpeľne a bolo mi jedno, že to započujú aj susedia o dve poschodia nižšie.

Kulháň! rezonovalo mi stále v hlave. Čo tým myslel? Je to len maličká osada pomenovaná po vrchu nad ňou, na rozmedzí nitrianskeho a trenčianskeho kraja. Z času na čas som do tej lokality zašiel zbierať huby, alebo si zaplávať v neďalekej priehrade. Ale prečo mi to hlas pripomínal?

Ani už poriadne neviem, čo mi to napadlo a prečo som sa na to vôbec podujal, ale nasledujúce ráno som nasadol na autobus a odviezol sa do pätnásť kilometrov vzdialenej obce Nemečky. Spomínam si len, že ma do tej oblasti prilákal ten prapodivný hlas, ktorý mi odvčera rána neprestajne znel v hlave. Musel som sa však do večera vrátiť, pretože sme s priateľmi mali rezervovaný stôl v jednej reštaurácii, kde sme mali spoločne privítať Nový rok. Pretože v ten deň bol Silvester.

Trochu odbočím. Akiste sa zamýšľate, prečo autor tejto poviedky nepoužil žiadny opis mojej postavy, vykašľal sa na to a neopísal čitateľovi aké mám oči, vlasy, moje charakteristické črty, kladné a záporné stránky. A načo?! Ja po tom ani netúžim a bolo by to zbytočné. Dajme tomu, že som nezaujímavý, všedný tridsiatnik, denne chodiaci do bežného zamestnania, žijúci občas s cieľmi, občas bez nich. Bodka.

Ale aby som sa vrátil k podstate.

Už pri vystupovaní z prekúreného autobusu som s hrôzou zistil, že som si doma zabudol šál a rukavice. Potichu som zaklial, veď vonku bola zima ako v psinci. Príčinou bolo, že som sa strašne ponáhľal na stanicu. Priznám sa, keď mám naponáhlo, tak trochu panikárim.

Tá trocha snehu čo v decembri napadla, sa rýchlo roztopila ešte pred Vianocami a vcelku bolo teplo, no pred pár dňami sem zavítal arktický vzduch zo severu. Skrátene povedané – kurevsky mrzlo.

Určite vám teraz vŕta v hlave, prečo som bol taký hlúpy a nastúpil som do toho autobusu a nesedel doma v teple? Preboha! Ja neviem. Pripisovať to tomu hlasu znie bezpochyby ako číre bláznovstvo, ale verte, že to tak bolo. Hnal som sa za tým hlasom ako so zatemnenou mysľou. Hnal som sa na miesto, na ktoré ma volal, a ktoré mi určil. V princípe som bol aj zvedavý, kvôli čomu tam mám ísť, čo sa tam môže vlastne ukrývať. Aká záhada, vari niečo, čo by som mal vidieť len ja? Čo ak práve tam je miesto, kde mám očistiť svoju dušu od temnoty, ktorú do mňa ten starec zakorenil a takpovediac ma ňou nakazil?

V obci Nemečky som vystúpil na zastávke pri vodnej priehrade. Tu v horách musel mráz udrieť nemalou silou, pretože hladina nádrže sa jagala ako obrovské svetlomodré zrkadlo. Hrúbka ľadu musela dosiahnuť niekoľko centimetrov.

Vydal som sa úzkou asfaltovou cestou smerom na západ. Kľukatila sa vari do nekonečna. Lemovali ju stromy zvláštnych podôb. Ľadový vietor ich ohýbal takmer k zemi a vytvárali podivné geometrické schémy, s akými som sa dovtedy nestretol. Sám som sa divil, kde sa tu také stromy vzali. Odjakživa som mal vryté do pamäti, že na týchto miestach rástli statné borovice a jedle.

Po dvoch kilometroch ma omrzela cesta asfaltkou tiahnuca sa do oblúka, nuž som sa rozhodol, že si ju skrátim krížom cez horu.

Vošiel som do lesa. Sneh sa neudržal ani tu, čo bolo divné vzhľadom na nadmorskú výšku a zamrznutá pôda mi pod nohami strašidelne vŕzgala a pukala.

Stiahol som si čiapku nižšie na uši a k očiam a zips bundy som si povytiahol až k brade.

Prechádzal som severným brehom vrchu Čepúšky. Vedel som, že Kulháň už nie je ďaleko, veď mám za sebou polovicu cesty.

Sto metrov pred sebou som zazrel krmelec pre vysokú zver. Premkol ma pocit nesmiernej radosti a úľavy a napadlo mi, že sa na chvíľu zakutrám do sena a zohrejem sa. Aj by som pobehol, keby som nemal nohy ako z mramoru. Ťažké a chladné.

Pomaly som došiel ku krmelcu, kde som s hrôzou zistil, že je úplne prázdny. Zo zúfalstva som hlasno vykríkol. Ozvena sa odrážala od okolitých stromov a vracala sa ku mne ako obrovský výsmech prírody. Tá chcela, aby som pocítil svoju maličkosť, aby som si aj ja uvedomil, že človek je len nepatrnou súčasťou prirodzeného sveta naokolo.

V krmelci nebolo vari jediné steblo slamy. Lesníci sa buď vykašľali na to, aby doplnili zásoby, alebo všetko už stačili požrať zvieratá.

Som nefajčiar, preto som so sebou nemal žiadne zápalky ani zapaľovač. A ako sa zakladá oheň iným, povedzme predpotopným spôsobom, neviem. Nesledujem programy o prežití, ani ma to nikdy nikto neučil.

Bol som unavený a naštvaný, no pokračoval som ďalej v ceste. Za sebou som mal civilizovaný svet, pred sebou ktoviečo. Okolitá scenéria mi zrazu začala pripomínať strašidelný les plný besov a démonov vynárajúcich sa z temravy.

Skrslo mi, či som nezablúdil. Zastal som a rozhliadol som sa po okolí. Kamkoľvek som sa zadíval, všetko sa mi javilo úplne rovnaké. Musím si nájsť orientačné body. Ale ako sa mám pridržiavať orientačných bodov, keď tu žiadne nie sú. Všade naokolo boli iba vysoké stromy, takmer nebolo vidieť oblohu. Stal som sa malým červíčkom pod haldou obrovských pytónov.

Zvysoka kašlem na celý posratý Kulháň, vravel som si. Vzdávam to a idem späť. Toto nemá cenu! Ale ktorým smerom? Kurva, veď ja som zablúdil! Vari keby som zvládol prejsť cez tie vrchy, cez Považský Inovec, došiel by som do nejakej dediny, možno do mesta. Podľa toho čo viem, za vrchmi sa nachádza Nové Mesto nad Váhom.

Z nohy na nohu som šliapal vpred, hoci o správnosti smeru môjho pochodu som vážne pochyboval.

Bol som hrozne vyčerpaný a len mechanicky som prekladal jednu nohu pred druhú. Odrazu ma zarazilo, lebo vzadu medzi stromami som zazrel postavu. Podľa výšky som odhadoval, že je to muž. Azda horár či lesný robotník, napadlo mi. Čo by ale v tomto treskúcom mraze robil v lese? Stál tam ako prikovaný, bez pohybu a v tichosti, ako nejasná vidina mojej záchrany.

Natiahol som k nemu ruky a s vypätím posledných síl sa mi podarilo urobiť niekoľko krokov smerom k nemu. V takýchto chvíľach, keď sa človek nemá čoho pridržať, vidí nádej takmer vo všetkom.

Zdalo sa mi, že čím väčšmi sa k mužovi približujem, tým viac sa mi vzďaľuje. Akoby sa so mnou zahrával, ako keby nechcel, aby som sa ho dotkol a ucítil úľavu spásy z tohto nekonečného a šialeného lesa, kde už aj hore sa mi zdalo dole a vpravo sa menilo na vľavo.

Už som ho mal takmer na dosah, azda chýbalo desať metrov a hodím sa mu k nohám s prosbou o záchranu. Nemôže ma predsa odmietnuť, nemôže sa len tak zvrtnúť, odoprieť mi pomoc v núdzi. Sme predsa ľudia a jeho ľudskou povinnosťou je pomáhať iným. Minimálne tak nás to učili.

Zhrbený a vysilený som sa k nemu dotackal, vystrel ruky a hodil sa mu do náruče. Jeho telo bolo drsné a chladné.

Malátne som zdvihol hlavu a pozrel sa na svojho záchrancu. Z hrôzou som si uvedomil, že dlaňami objímam dva metre vysoký rozštiepený kmeň stromu. Bol suchý a mŕtvy. Presne ako ja. Presne tak som sa vtedy cítil.

Z úst mi vyšiel len neartikulovaný zvuk a všetka nádej zo mňa mihom opadla.

V návale hnevu som chcel zaboriť prsty do tej hnusnej hnedej kôry, čo mi pobláznila nielen úsudok, ale snáď aj zdravý rozum, ale nemohol som ich roztiahnuť. Boli zvláštne skrútené a ako privarené k sebe. Zliali sa do jedného celku, berúc na seba podobu malého koženého bochníka. Zhrozil som sa tohto poznania väčšmi ako fatamorgánového preludu pred chvíľou. Zodvihol som hlavu a zreval k nebesám. Aby to počul samotný Boh, aby moje zúfalstvo počuli všetky bytosti žijúce severne od Zeme.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Muži vs. Ženy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.