Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Silný príbeh odhaľujúci tému, o ktorej sa nahlas nehovorí, a predsa sa týka mnohých žien

Autor: © Kristína Pavelková, 2018

Obálka: © Adriána Švarná

Korektúra: Mgr. Anetta Letková

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o., Liptovský Mikuláš

Rok vydania: 2018

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-8197-135-8

ISBN MOBI:978-80-8197-136-5

Túto knihu s láskou venujem mojej mamine ♥

Nikto iný na svete sa s nami nedokáže tešiť z celého srdca a trpieť s toľkou láskou ako naša mama.

Irmgard Erathová

Prológ

Sedela som na slnkom zaliatej terase a voňavý jarný vánok mi pošteklil drobný pehavý nos. Pamätám si, akoby to bolo včera, hoci už ubehlo veľa času. Vtedy som ešte netušila, že práve tu nájdem to, po čom som roky túžila. Spočiatku som sa bránila prísť sem a splniť podmienky, ktoré mne a mojej sestre Paule stanovila teta Ester vo svojom testamente. Až neskôr som pochopila, že to bola tá najlepšia vec, akú som kedy urobila. V čase, keď Ester zomrela, som riešila pre mňa najdôležitejšie poslanie na svete – dieťatko. Pre moju veľkú snahu otehotnieť som prišla do Tulipoviec až vtedy, keď Paula zariadila potrebné formality a iná možnosť, ako prísť a splniť podmienky tetinho dedičstva, nebola.

S manželom sme sa snažili o dieťatko niekoľko rokov, no neúspešne. Po čase sa naša snaha stala akýmsi začarovaným kruhom. Moje zúfalstvo narastalo priamo úmerne neúspešným pokusom o splodenie bábätka. Doslova som manžela naháňala, aby bol v určitú hodinu doma, pripravený na milovanie, ktoré sa po čase stalo len akýmsi mechanickým sexom. Z nášho doposiaľ krásneho manželského spolužitia sa vytratila iskra, vášeň a zmenilo sa len na hon za jediným cieľom – splodiť dieťa. Keď som už bola zúfalá a s pribúdajúcim vekom moja túžba po bábätku silnela čoraz viac, rozhodli sme sa, že podstúpim umelé oplodnenie. Nebolo to jednoduché obdobie, priznám sa, že patrilo k mojim najhorším. Myslela som si, že splodenie dieťatka (aj keď nie prirodzene) bude krásnym obdobím v našom živote, no opak bol pravdou. Hormóny, ktorými ma nadopovali kvôli zvýšeniu počtu vajíčok potrebných na úspešné oplodnenie, narobili s mojou psychikou guláš. Moja nálada bola ako na hojdačke. Doteraz nedokážem pochopiť, ako to so mnou Tomáš dokázal vydržať. Nikdy som sa ho na to nepýtala, pretože som bola rada, že toto obdobie už mám za sebou. Po dvoch neúspešných pokusoch umelého oplodnenia sme to obaja vzdali. Neľahko som sa vyrovnávala s faktom, že nikdy nebudem mamou. Po nociach som plakávala do vankúša a neustále som sa trýznila myšlienkou, že nikdy nepohladím vlastné dieťa. A v tomto období prišla správa, že moja milovaná teta Ester zomrela. S Paulou sme ju neboli navštíviť zopár rokov, delila nás veľká vzdialenosť a ako dospelé sme už mali svoje životy a čas sa stal pre nás vzácnou komoditou. Keď sme boli deti, vzdialenosť ani nedostatok času nebol problém a chodili sme za tetou každé letné prázdniny. Mala krásny veľký dom vynímajúci sa uprostred zeleného sadu s ovocnými stromami. Veľmi rady sme jej pomáhali zbierať úrodu a miešať voňavý džem, o ktorý sa s láskou podelila aj so susedkami, ktoré sa v ostatných rokoch stali jej jedinými príbuznými.

Túžbu po dieťatku vystriedali výčitky, že som sa s ňou ani nestihla rozlúčiť. Ani neviem, ako sa vtedy cítila a čo po Esterinej smrti prežívala Paula. Určite jej to nebolo ľahostajné, aj keď bola hrdá a nezlomná v akomkoľvek smere, nielen vo svojej práci. Viem, že mala Ester veľmi rada a boli si veľmi blízke.

Neskôr sa mi sestra zdôverila s tým, že jej smrť ju hlboko zasiahla a dlho si nedokázala odpustiť, že pri nej nebola ani ju len nenavštívila, aj keď si na ňu Ester často spomenula. Doteraz si vyčíta, aká bola zaslepená víziou kariéry, peňazí a prestížou, ktorú si ako úspešná právnička v meste budovala. Zverila sa mi, že žila v akomsi bludnom kruhu, z ktorého nevedela vystúpiť. Čo bolo najhoršie, ani nechcela. Páčilo sa jej, ako ju iní prosia o pomoc, pretože vedeli, že je vo svojom odbore dobrá. Riešila úspešne jeden prípad za druhým. Bolo jej jedno, či bola na strane spravodlivosti, alebo na druhom brehu. Často sa stretávala s klamstvom, pretvárkou, ktorej bola sama súčasťou. Obhajovala vinných aj napriek tomu, že o ich previnení vedela. Rovnako to bolo aj v prípade Novák, ktorý bol jej posledný. Nasadené tempo, v ktorom nechcela poľaviť, naopak, pracovala čoraz viac, jej vzalo rodinné šťastie a to najdôležitejšie – zdravie. Veľakrát som jej pripomínala, že práca nie je všetko a na prvom mieste je rodina. Upozorňovala som ju, aby nepremrhala šancu mať dieťa, kým je čas. Vedela som, o čom hovorím. No ona tvrdila stále to isté – že má ešte čas a na dieťa sa necíti. Na jednej strane urobila dobre, že počkala. Ako sa ukázalo, Ivan nebol pre ňu tým pravým partnerom. Podviedol ju s jej najlepšou priateľkou Monikou a ktovie s kým ešte, a ako často. Nakoniec sa ich vzťah nerozpadol pre jej neskoré príchody z práce, tak ako jej roky vtĺkal do hlavy Ivan, ale pre jeho túžbu po iných ženách. Našťastie na to prišla včas a toho despotu poslala kadeľahšie. Takmer vtedy prišla o najlepšiu kamarátku.

Vrátim sa však späť. Nielen mňa, ale aj Paulu zastihla tetina smrť práve vo chvíli, keď sme obidve strácali nádej. Akoby to mala Ester všetko naplánované a premyslené do detailu. Akoby tušila, kedy má odísť... Paulino pracovné tempo, nedostatok spánku a jedla si vyžiadali daň v podobe jej podlomeného zdravia. Na porade skolabovala. Obe sme sa po smrti tety Ester vzdali svojich doterajších životov a zázemia vo veľkomeste, aby sme prišli sem, do malej ospalej dedinky na konci sveta, kde si nás našlo šťastie. Na mňa čakalo v podobe ryšavého nezbedníka Kubka, ktorého sme si s manželom po smrti jeho rodičov osvojili. A Paula našla svoje šťastie v podobe lásky k sympatickému miestnemu lekárovi Michalovi.

Zdalo sa, že tu sa to všetko šťastne končí a naše životy konečne nabrali ten správny smer. Lenže osud je často nevyspytateľný a šťastie vrtkavé...

1. kapitola

„Ako ten Kubík vyrástol,“ povzdychla si a sadla si vedľa mňa na tvrdú lavicu v kuchyni.

„Toto je pre teba, teta Paula.“ Vtisol jej do rúk obrázok. „Tu si ty, moja mama, ocko a ja,“ ukazoval prštekom.

Prešlo len niekoľko mesiacov, odkedy sme si ho s Tomášom osvojili a on si veľmi rýchlo zvykol a oslovoval nás mama a otec. Bol pre nás vytúženým dieťaťom, aj keď sme neboli jeho biologickými rodičmi. Nikdy sme mu nedali pocítiť, že nie je náš, práve naopak, zahŕňali sme ho láskou, pretože sme vedeli, že nám nie je dopriate mať vlastné dieťa.

Odkrojila som kúsok z ovocného koláča, ktorý som doobeda upiekla, a podala som ho sestre. „A vy s Michalom sa máte ako?“

„Čo ti budem hovoriť, sama to dobre poznáš, od rána sa nezastavím. V záhrade je stále čo robiť, a keď podvečer podojím kozy, kravu a opatrím sliepky, som rada, že si na chvíľu sadnem a vyložím nohy.“

„Nemyslela som záhradu ani kozy...“ zachichotala som sa. Paula si veľmi rýchlo zvykla na prácu na farme a čerstvý vzduch. Nemala na výber. Len čo sa presťahovala k Michalovi, pod výhovorkou, aby sme sa v tetinom dome netlačili, sa musela naučiť chovať sliepky, dojiť kozy aj Lízu – kravu, ktorú s ostatnými zvermi choval Michal na svojej malej farmičke. Navyše pracovala v obchode, ktorý nám teta Ester odkázala v závete.

„Vieš, že som sa mýlila, keď som si myslela, že moja predchádzajúca práca právničky je pre mňa všetkým? Prišla som na to, že pracovať v obchodíku je presne to, čo ma skutočne napĺňa. Nie je hektická, na akú som bola predtým zvyknutá, práve naopak, cítim sa pri nej uvoľnene. Napríklad dnes: Prišla pani Stehlíková a do detailu mi vyrozprávala, ako sa jej neveste nechce upratovať, vraj ani okná nevie umyť, a tak sa jej to milá svokrička rozhodla ukázať,“ spustila o svojom najnovšom zážitku.

Obchod bol okrem kostola druhým miestom, v ktorom sa klebetilo jedna radosť. No intrigám a neprajnostiam sa Paula doslova vyhýbala. Nezabudla na Žofiu a jej snahu zničiť ju. Akoby aj mohla, veď na ňu v dedine narážala pomerne často. Sem-tam ešte vystrčila svoje rožky, ale s tým si Paula vedela poradiť. Viac ako to, že jej prebrala funkciu šéfky miestneho spolku – Tulipovských dám –, ju pajedilo, že jej ukradla manžela, aj keď bývalého. Dostala, čo chcela, za jej intrigy a faloš ňou v dedine každý opovrhoval.

„Normálne mi jej prišlo ľúto,“ zaúpela.

„Ľúto? Koho?“ spýtala som sa, pretože som sa na chvíľu zamyslela a moje myšlienky lietali inde.

„No predsa Stehlíčkinej nevesty, ktorá nevie umývať okná,“ zopakovala a rukou si vošla do vlasov.

„Možno aj vie, len jej svokre to nie je dosť dobré.“ Obe sme sa nahlas rozchichúňali.

Často sme sa takto so sestrou stretávali a zhovárali sa o hocičom a hocikom. Ona mi s úsmevom vyrozprávala svoje zážitky z obchodíka, v ktorom sa vždy niečo zomlelo, a ja zase o mojich radostiach i drobných starostiach s huncútom Kubkom. Veru, niekedy vedel byť riadne šidlo. A inokedy zasa anjelik, ktorý mi robil veľkú radosť.

Odkedy starosta zamestnal Tomáša na plný úväzok, veľa času na rodinu nemal. Pomáhal mu so všetkým a stal sa jeho pravou rukou. Starosta často vravieval, že s ním do Tulipoviec prišla mladá krv s novými nápadmi. A mal pravdu. Spoločne sa pustili do zveľaďovania obce, vysadili nové stromčeky, zútulnili parčík a okrem pravidelného každoročného Tulipovského jarmoku chystali aj inú zábavu pre miestnych.

„Ako sa má Michal? Poslúcha?“

Paule zaiskrili oči. „Je úžasný. Najradšej by ma na rukách nosil. Keď ho porovnám s Ivanom...“

Prepichla som ju pohľadom a dôrazne som vyslovila: „Sestrička, neporovnávaj. Ivan bol idiot a nedokázal udržať vtáka v nohaviciach.“

Schuti sa zasmiala. „Veď dnes je to bežná vec.“

„Je pravda, že na vidieku sa o nevere toľko nehovorí a možno sa to ani tak často nedeje ako v meste, ale nemyslím si, že by to bola bežná vec. Keby podviedol Tomáš mňa, tak by som mu...“ zasyčala som a pozrela na Kubka, ktorý autíčkom veselo brázdil po koberci, akoby to bola pretekárska dráha.

„Tvoj Tomáš? Ten nikdy,“ zahlásila.

„Boli časy, keď by som mu to ani nezazlievala.“ V myšlienkach som sa opäť ocitla v období, keď sme sa urputne snažili o bábätko.

„Zlatko, poď sem.“ Vedela, čo potrebujem a silno ma objala v sesterskom náručí.

„Mám ťa rada, sestrička.“

„Čo keby sme si dali pohár čerstvého mlieka?“ navrhla po chvíli.

„Kubík, prosíš si mliečko od Lízinky?“ Len súhlasne prikývol a naďalej sa venoval obľúbenej hre s autíčkami.

* * *

Po návšteve u sestry sa Paula vybrala na stretnutie spolku, v ktorom po Žofii obsadila miesto ich šéfky. Ako vždy, všetky dievčatá už čakali za stolom v kultúrnom dome, ktorý sa nachádzal na konci dediny. V družnej debate klebetili, čo má kto nové a komu sa čo udialo.

„Mara z horného konca je vraj zase tehotná. Už piate decko na krku, ako to utiahnu z Janovho biedneho platu? Na družstve robí, chudáčisko, od svitu do mrku,“ začula z jedného konca stola.

„Vedeli ste, že Ančin muž pôjde pracovať do Bratislavy? Tí ale budú mať peňazí,“ híkala iná žena. Závisť jej zaslepila zrak.

Paula započula ich debatu, keď sa priblížila k žienkam bližšie.

„Dievčatá,“ okríkla ich a pery sa jej zúžili do tenkej čiarky, „koľkokrát som vám hovorila, že ľuďom nesmieme závidieť? Každý sa má presne tak, ako si to zariadi. Nemusíte mať obavy, aj keby bola Mara piaty raz tehotná, zvládnu to, čo-to si dopestujú, a ak im zvýši, rada im produkty popredám v obchode. Ani Anči nemáte čo závidieť, zostane sama bez muža na dve deti, ktoré potrebujú otca. Peňazí dnes poctivou prácou veru veľa nezarobí.“

„Paula má pravdu, ešte jej muž ani neodišiel do tej veľkej Bratislavy a my už vidíme dopredu,“ pohoršovala sa Marta.

Paula v nej našla ozajstnú priateľku. Najprv si myslela, že sa iba pretvaruje, rovnako ako na začiatku Žofia, ale opak bol pravdou. Tešila sa, že má pri sebe niekoho, na koho sa môže spoľahnúť.

„Stačilo klebiet, ideme pracovať.“ Len čo si Paula zobrala slovo, dievčatá v sále stíchli. „Opäť sa nám zjarmokúva, aj keď poniektoré môžete protestovať, že do každoročného jarmoku zostáva ešte zopár mesiacov, je najvyšší čas začať s prípravami.“ Nechcela nič podceniť, predsa len to bola pre ňu veľká česť po prvý raz sa podieľať na prípravách každoročnej slávnosti. Konečne sa mohla realizovať a jarmok brala ako výzvu a zároveň projekt, ktorý zamestnal jej aktívnu povahu.

„Martuška, potrebovala by som od teba pomoc,“ obrátila sa na svoju kamarátku a zároveň dôverníčku.

„Samozrejme, rada ti so všetkým pomôžem a poradím. Už mám niekoľko takýchto príprav za sebou, viem čo a ako. Mohli by sme začať s mapou stánkov.“ Dlane si pošúchala o seba.

„Výborný nápad. Na začiatok by si mi mohla pripraviť zoznam ľudí a firiem, ktoré sa tento rok uchádzajú o stánok.“

„Toto považuj za vybavené,“ usmiala sa na Paulu a odpila si z čiernej kávy.

Paula sa zahniezdila v kresle. „Dievčatá, čo by ste povedali na to, keby sme tento rok vdýchli jarmoku nový život. Chcelo by to nejakú zmenu...“ Z jej zadumaného výrazu tváre a drobných vrások na čele bolo vidieť, že tuho premýšľa.

„Prilákajme nových predávajúcich!“ vykríkla jedna z nich.

„Alebo kolotoče. Tie by sa páčili najmä deťom,“ pridala sa ďalšia.

„Súhlasím. A navrhujem, aby stánky boli tentoraz v rovnakom duchu. Čo keby sme si na tento rok zvolili tému zvieratá? Ak ste za, zdvihnite ruku.“ Nechcela robiť žiadne rozhodnutie bez hlasovania, priala si, aby sa každá z nich vyjadrila.

Ženy takmer naraz zodvihli ruky do vzduchu.

„Má to už iba jeden háčik...“ zašomrala.

Marta si nemohla nevšimnúť, ako Paule náhle posmutnel výraz na tvári. „Aký háčik?“ spýtala sa zvedavo. Vždy sa rada zaujímala o všetko a o všetkých. Pri Žofii tento svoj pud vedela uspokojiť, ale pri Paule ho nemala.

„Už nám chýba iba taký malý detail... Peniaze.“

Zdalo sa, že dievčatám akoby spadol kameň zo srdca. Boli rady, že nešlo o nič vážnejšie. Veď keď nejde o život, nejde o nič.

„Tvoj švagor je predsa starostova pravá ruka,“ pripomenula jej Vilma.

„Nechcem to riešiť cez švagra. On má svoju prácu a navyše, toto je môj projekt.“ Uchlipla si z bielej šálky a vychutnala dúšok espresa.

Marta sa pomrvila na tvrdej stoličke, ktorá tvorila vyše tridsaťročný inventár kultúrneho domu. Miestami vyzeralo, že ju žerú mrle.

„Marti, chcela by si k tomu niečo povedať?“ vyzvala ju.

„Ja... Iba, že by si mala využiť konexie,“ vychrlila zo seba, akoby ju to pálilo na jazyku.

Odkedy Paula pochopila, že peniaze nie sú všetko, bola na slová ako konexie a úplatky alergická. Sucho preglgla, zopárkrát sa zhlboka nadýchla.

„My to zvládneme,“ sťažka sa usmiala. Ešte stále to bola tá silná žena, ktorá dokázala aj nemožné. Vedela, že aj keď by ju to malo stáť veľa úsilia, všetko zvládne sama a bez pomoci. Nebála sa ničoho a navyše, takéto malichernosti nepredstavovali po tom, čím si prešla, pre ňu žiadny problém.

* * *

„Nech sa páči, pani Sýkorová.“ Monika položila dve väčšie biele škatule na pult. „Takže, to máme šesťdesiat koláčikov a jednu čokoládovú tortičku pre oslávenca,“ šomrala si, keď nahadzovala čísla do pokladnice.

„Ďakujem, Monika, ešteže vás tu máme. Viete si predstaviť, koľko by som musela piecť na synovu oslavu? Takto mám vďaka vám raz-dva po probléme.“

„To ma teší a dúfam, že zákusky budú všetkým chutiť,“ usmiala sa na stálu zákazníčku. Odkedy vo Viktorovej reštaurácii vlastnoručne vypeká koláčiky a torty, ľudia si ju nevedia vynachváliť. Nebolo to tak dávno, keď sa po Tulipovciach šírili o Monike všemožné neprajné reči. Predtým bola závislá od svojho bohatého a vplyvného manžela a teraz si zarába sama. Navyše robí to, čo ju odjakživa tešilo. Chutnými dobrotami už nerobila radosť len sebe a svojim blízkym, ale aj ostatným. Vôňa jej koláčikov a chýry o nich sa veľmi rýchlo rozšírili nielen po dedine, ale aj do susedných obcí.

„O tom nepochybujem, veľmi dobre poznáme vaše famózne koláčiky,“ nadchýnala sa z úlovku pani Sýkorová. U Moniky pravidelne objednávala rôzne koláče alebo torty vždy, keď mal niekto u nich v rodine nejakú slávnosť.

„Zbožňujem tieto ovocné košíčky a táto bezlepková roláda, mňam,“ rozplývala sa pri pohľade na sladkosti. „Musíte sa zúčastniť na tohtoročnom jarmoku,“ s prosbou jej pozrela do očí.

Monika sa uškrnula.

Ten minuloročný bol pre ňu prvý a výnimočný nielen preto, že sa mohla po prvý raz angažovať a pochváliť svojimi domácimi zákuskami, ale hlavne preto, lebo stretla Viktora. Vlastne ho poznala už predtým, vtedy, keď prišla za Paulou do dediny, ale iskra medzi nimi preskočila až na jarmoku. Možno to bolo v momente, keď súťažili v skákaní vo vreci a obaja sa po páde ocitli v tesnom objatí, alebo vtedy, keď Viktor ochutnal jej sladké koláčiky. Veď stále platí, že láska prechádza cez žalúdok.

Bol jej oporou, keď sa rozvádzala s manželom, ktorý si našiel mladší model a jednoducho ju vymenil. Našťastie pri rozvode nerobil problémy, pretože chcel byť čo najskôr so svojou novou milenkou, a tak bol ochotný pustiť nejaké to euro navyše v prospech Moniky. Financie mu určite nechýbali, núdzou rozhodne netrpel. Jeho peniaze využila na správnu vec, investovala ich do renovácie Viktorovej reštaurácie, po ktorej už roky túžil, no nemal na ňu. Výhra z jarmoku by mu nepostačovala. Zvyšok peňazí vložila do projektu, ktorý starostovi vnukol Tomáš, ale obec naň potrebovala prispieť, pretože ako to býva vo väčšine malých obcí, peňazí je vždy málo a sponzori sú viac ako vítaní. Tomášov (vlastne už aj Monikin) projekt spočíval vo vybudovaní Centra hipoterapie. Každý však vedel, že prvotný nápad s centrom na liečbu chorých detičiek pomocou koníkov prišiel z Lujzinej hlavy. Takto sa Lujza chcela poďakovať Kubíkovým rodičom, aj keď už do neba. Veď práve na farme u Jasovských stretla Kubka. Chodievala jazdiť na koňoch, pretože dúfala, že by jej terapia koňmi mohla pomôcť pri otehotnení.

„Samozrejme, že na ňom nebudem chýbať.“ Pomohla zákazníčke vložiť škatule do prúteného košíka.

„Ďakujem a prajem krásny deň.“

„Podobne. Užite si rodinnú oslavu.“ Pri odchode sa na ňu ešte milo usmiala.

„Už som ti povedal, aká si šikovná?“ Zjavil sa pri nej Viktor a vtisol jej bozk na líce.

Monikine líca razom očerveneli. „Neuveríš, ale dostala som ďalšiu zákazku,“ tešila sa.

„Odkedy sa po dedine roznieslo, že si si otvorila cukráreň s domácimi koláčikmi, Tulipovčania tuším prestali piecť,“ zaškeril sa.

„Nikdy predtým by mi ani nenapadlo, že raz premením svoj sen na skutočnosť.“ Rukou si siahla do plavých vlasov, ktoré jej predtým zakrývali štíhly driek, no teraz si ich skrátila o niekoľko centimetrov. Pri pečení bol kratší zostrih praktickejší ako účes, ktorý nosievala, keď chodila po nákupných centrách a s rovnako unudenými priateľkami vymetala kaviarničky na brehu Dunaja. Tie časy sú však už dávno preč.

„Tiež sa nesťažujem, vďaka tebe mi stúpol počet zákazníkov. Spomínaš, keď sem prišlo sotva desať ľudí denne? Aj to iba na menúčka...“ zamyslel sa Viki.

Dvere do reštaurácie sa otvorili.

„Ahoj, Michal,“ pozdravila ho, len čo vstúpil. „Tak čo to dnes bude? Krémeš či veterník? Zabalím niečo aj pre Paulu?“

Búrka v kamarátstve s Paulou našťastie už dávno prehrmela. To, čo vyzeralo spočiatku beznádejne, sa nakoniec skončilo šťastne.

„Ako si to vedela? Už ma poznáš, stále pýtam to isté,“ zaškľabil sa. „Tak aj dnes to bude rovnaké. Zabaľ mi, prosím ťa, dva krémeše, jeden veterník a jeden čokoládový košíček pre moju najdrahšiu.“

„Pozdrav ju odo mňa a nech sa zastaví.“

„Odkážem. Idem na dnešné menúčko.“ Pobral sa o pár metrov ďalej, odsunul bielu drevenú stoličku a usadil sa k stolu.

Keď pred pár mesiacmi reštauráciu prerábali, vdýchli jej nový štýl – provensálsky. Útulné biele drevené sedenie, levanduľa, veľa svietnikov, presne to, čo sa Monike páčilo. Určite aj vďaka tomuto novému francúzskemu šmrncu prichádzalo do reštaurácie čoraz viac hostí.

„Čo ti prinesiem, pán doktor?“ spýtal sa ho Viktor a podal Michalovi ponuku s denným menu.

Po krátkej úvahe ukázal na menu číslo dva.

Viktor mu o chvíľu priniesol fazuľovú polievku a prisadol si k nemu. „Vyzeráš utrápene. Ťažký deň?“

Michal mávol rukou. „Ani mi nehovor. Niekedy mám pocit, že tí ľudia si povymýšľajú choroby, len aby sa mohli u mňa v ordinácii vykecávať.“

Viki sa z plného hrdla zasmial. „To myslíš vážne?“

Prikývol a lyžicou načrel do polievky. „Ešte aj tá Erika celý deň nič nerobí, iba si pilníkuje nechty. To mám akože sám ordinovať, vyšetrovať pacientov a ešte im brať aj krv?“

„Tak jej na to niečo povedz. Nie je predsa jediná...“

„V Tulipovciach áno. Už si zabudol, že všetci šikovní zdravotníci odišli do Blavy alebo sa rozpŕchli do sveta?“

Potľapkal ho po pleci, „ešteže ťa tu máme.“

* * *

„Lujzička! Kubko! Už som doma!“ vykrikoval môj manžel už odo dverí popri vyzúvaní topánok.

Prvý dobehol k Tomášovi Kubo. Hodil sa mu okolo krku, vystískal ho a ešte chvíľu na ňom visel.

„No poď, ty malý huncút.“ Vzal ho do náruče, položil malé nôžky na tie jeho a spolu rytmicky odišli do kuchyne.

„Už si doma?“ spýtala som sa automaticky.

„Čakal som milšie privítanie,“ zašomral.

„Len sa nepajeď. Po celom dni som tiež rovnako unavená ako ty.“ Prstami som si prehodila ryšavé pramene vlasov dozadu.

„Lenže ty si celé dni doma,“ povedal mi vyčítavo.

Sklopila som zrak. Jeho výčitka ma zabolela. Akoby som toho nemala dosť. Starala som sa o malého, o veľký statok a ešte vypomáhala v Centre hipoterapie. A on sa tváril, že iba on má dôležitú prácu, teplú stoličku na miestnom úrade. Už asi zabudol, že bez Paulinej pomoci by sa neodvážil požiadať starostu o miesto.

„V poslednom čase si nejaká náladová,“ rypol znovu.

„Už ani nemôžem povedať nič bez toho, aby si ma z niečoho nevinil?“ Pohľad mi skĺzol na Kubka, ktorý sedel za stolom. Dala som mu najavo, že nie sme sami a detské uši by nemali počuť našu hádku. „Dáš si večeru?“

„Čo máme?“ spýtal sa a bez toho, aby počkal na moju odpoveď, nadvihol pokrievku na hrnci a nakukol doň. „Fazuľová?“ zašomral a pokrčil nos.

„Máš niečo proti fazuľovej polievke? Veď si ju mal vždy rád,“ spýtavo som sa na neho pozrela a nechápala jeho štipľavú poznámku.

„Je výborná,“ zašvitoril Kubko. „Ja som už papal.“

Tomáš mu prešiel po hrdzavých vláskoch, ktoré boli neposlušne rozstrapatené. „Ja len, že takú dnes mali u Viktora na menu.“

„Tak sa choď umyť a ja ti urobím praženicu,“ napadlo mi.

„To znie dobre...“ naklonil sa a pobozkal ma na krk. Keď odchádzal do kúpeľne, plesol ma dlaňou po zadku. Toto gesto vždy považoval za znak jeho uzmierenia.

Kým si Tomáš umýval ruky, pustila som sa do prípravy praženice. Keď som sa zohla do kredenca po panvicu, prudko sa mi zatočila hlava. Pomaly som sa narovnala a dlaňou zachytila okraja linky. Po chvíli slabosť ustala. Pohľadom som skontrolovala Kubíka, našťastie si nič nevšimol. Zanietene sa venoval kresleniu. Bola to len chvíľková slabosť, určite mám zase nízky tlak, nepripisovala som tomu väčší význam.

Keď sa Tomáš po chvíli vrátil späť do kuchyne, praženica ho už čakala na stole.

„Starosta chce investovať nejaké prachy do prestavby hasičskej zbrojnice. Už roky nefunguje, tak by ju chcel obnoviť.“

„A kto bude robiť hasičov?“ čudovala som sa, pretože mladých v dedine veľa nebolo.

„Prihlásil som sa ako prvý,“ vyšlo z neho nesmelo. Rýchlo si vložil jedlo do úst, aby nemusel nič vysvetľovať.

„Zase si musel byť iniciatívny? Veď máme dosť starostí a navyše aj roboty ako na kostole. Začína sa jar, treba obrobiť záhradu, ovocný sad...“ vyratúvala som. „Na všetko som sama.“

„Aspoň sa nebudeš nudiť.“

Zvraštila som čelo a na jazyku ma šteklili štipľavé slová.

„Maminka má toho veľa,“ ozval sa Kubko od stola.

„Tak dobre. Sľubujem, že táto práca mi nezaberie veľa času.“

Odpila som si medovkového čaju, pred spaním ma vždy upokojil. O tom, že sa mi zatočila hlava, som mu radšej nepovedala. Zbytočne by panikáril.

„Aha, čo som nakreslil,“ strčil Kubko pokreslený papier otcovi rovno pred tanier.

„Bude z teba niečo, synu.“

Tomáš zaspal skôr ako Kubík. Určite mal v práci ťažký deň. Priznám sa, že niekedy ma jeho správanie pekne štvalo. Všetko bral s takou ľahkosťou, akoby sa ho problém, že ani po niekoľkých rokoch snaženia stále nemáme vlastného potomka, netýkal. Viem, máme Kubíka, naše slniečko, ale ja som nikdy neprestala dúfať, že raz budem mať vlastné dieťa. Každý večer zaspávam s pocitom, že mi stále nebolo dopriate to, po čom tak veľmi túžim. Často sa umáram myšlienkou, či sa vôbec niekedy dočkám... Veď lekár nám nikdy nepotvrdil, že sme neplodní, aj keď nám odporúčal umelé oplodnenie ako rýchlejšiu a istejšiu cestu. Keď sme sa usadili na vidieku, verila som, že toto bude ideálne prostredie na počatie bábätka. Pokoj, ticho, žiadny stres, zdravé ovzdušie... nasvedčovalo tomu, že sa konečne dokážem uvoľniť a všetko bude tak, ako má. Spočiatku som sa aj cítila uvoľnene, nič som neriešila, no ani to nezabralo. Prešiel takmer rok a ja stále počítam plodné dni a plačem, keď dostanem menštruáciu. Každý mesiac sa opakuje ten istý scenár, keď sa s Tomášom milujeme v dané dni, veď raz to predsa musí vyjsť. Chápem ho, keď mi mrzuto odvrkne: „Už zase to ideme robiť podľa tvojho nalinajkovaného plánu.“

Na našej spálni sa zrazu otvorili dvere, v ktorých stál strapatý a rozospatý Kubko. „Maminka, ja sa bojím,“ povedal vystrašene a šuchol sa do postele medzi nás.

Tomáš spokojne odfukoval.

Svoj vankúšik si položil vedľa môjho a pritúlil sa ku mne.

Pohladila som ho po ryšavých vláskoch a zašepkala: „Už sa nemusíš báť, som pri tebe.“ Silno som ho objala a pobozkala na čielko. Ešteže mám jeho, ďakovala som v duchu.

2. kapitola

Jarný vánok sa veselo pohrával s Paulinými hnedými vlasmi. Kráčala dolu ulicou, keď sa jej v kabelke rozozvučal mobil. Po krátkom šmátraní medzi ženskými zbytočnosťami ho našla a zodvihla.

„Ahoj, moja zlatá, nepočula som ťa týždne,“ ozvala sa zvesela, keď na displeji uvidela kamarátkino číslo.

„Pauli, potrebujem tvoju pomoc,“ ozval sa zúfalý hlas na druhej strane.

„Ivet, čo sa stalo? Znieš naliehavo. Azda niečo s bytom?“ snažila sa vyzistiť, pretože Ivetu, jej bývalú asistentku, poznala dôverne, v práci spolu strávili veľa času. A neskôr sa z nich stali dobré priateľky.

„Nie, tvoj byt je v poriadku. Potrebujem ťa ako právničku.“

Keď sa Paula rozhodla zostať žiť v Tulipovciach, presne vedela, komu zanechá svoj veľký byt v Bratislave. Predávať ho nechcela, tušila, že ceny nehnuteľností ešte porastú a navyše si ho nechávala pre prípad istoty, ak by sa v Michalovi sklamala. To bolo na začiatku. No Michal ju svojím milujúcim správaním veľmi rýchlo presvedčil, že je pre neho všetkým. Takže teraz bol jediným dôvodom ponechania si bytu fakt, že v ňom bývala jej bývalá asistentka a zároveň dobrá kamarátka. Iveta sa aj so snúbencom Patrikom presťahovala do jej bytu, pretože ten ich bol primalý. Ako koncipientka si nemohla dovoliť nič lepšie, no potom, čo Paula dala jasné odporúčanie svojmu bývalému šéfovi, dostala jej miesto právničky v prestížnej advokátskej kancelárii v centre mesta.

„Vieš, že tejto profesii sa už nevenujem. Teraz je môj život obchodík a vidiek,“ začala, „si však moja priateľka, preto ti pomôžem,“ uškrnula sa, hoci Iveta ju nemohla vidieť. „Tak spusti,“ vyzvala ju a Iveta jej rozpovedala celý prípad, s ktorým potrebovala poradiť. Chcela poznať aj jej názor, predsa to nebolo tak dávno, keď Paula patrila k najlepším vo svojom odbore.

„Ďakujem, zachránila si ma,“ vydýchla nahlas do telefónu, keď jej Paula povedala svoj názor na danú vec. Zdalo sa, že jej padol balvan zo srdca.

„A na revanš mi povedz, čo máš nové.“

„Čo už môžem mať ja nové? Práca, práca, samá práca... Veď to poznáš,“ zašvitorila.

Paula automaticky zvraštila čelo, až sa jej na ňom vytvorila vráska hnevu. „Ivet, to nemyslíš vážne, že ťa práca až tak pohltila. Myslela som si, že si si zobrala príklad zo mňa. Už si zabudla, ako sa stres a pracovné vyčerpanie podpísalo na mojom zdraví? Ty si bola tá, ktorá ma na to upozorňovala a ja som ťa vtedy nepočúvala.“

Iveta bola rovnako húževnatá ako voľakedy Paula. Veď jej miesto si musela zaslúžiť, inak by ju Martin bez milosti vyhodil. A tak sa dostala do začarovaného kolotoča, z ktorého nevedela vystúpiť, vlastne ani nechcela.

„Vieš, aký je Martin, chce stopercentné výkony a spokojných klientov. Sama to veľmi dobre poznáš.“

„Sľúb mi, že si od práce oddýchneš. Choďte s Patrikom na večeru alebo do wellnessu.“

Na druhej strane linky zostalo ticho.

„Haló, si tam? Zase vypadáva signál?“ zašomrala. Zdalo sa, že už neexistuje žiadne miesto, ktoré by nebolo pokryté signálom mobilného operátora, no Tulipovce boli asi výnimkou.

„S Patrikom sme sa rozišli. Alebo skôr on so mnou. Takže máš o jedného podnájomníka menej,“ precedila pomedzi zuby.

„On sa s tebou rozišiel? Čo sa stalo?“ Paula tušila, že niečo nie je v poriadku a Ivet jej dačo tají.

„Veď to poznáš, muži. Stále sa im čosi nepáči,“ zahmlievala.

„Moja, potrebuješ oddych, nielen kvôli práci, ale aj kvôli rozchodu. Veď ste boli spolu roky, myslela som, že ma čoskoro pozveš na vašu svadbu. A ty mi teraz len tak oznámiš, že ste sa rozišli?“ Táto správa ju prekvapila. „Tento víkend ťa očakávam. A nechcem počuť ani slovo,“ dodala razantne.

„Ale ja...“ snažila sa oponovať, no jej priateľka ju nepustila k slovu.

„Nie, žiadne ale. Prídeš a hotovo. Čerstvý vzduch ti vnukne iné myšlienky a prečistí myseľ. Potrebuješ oddych. Veď ako dlho si ma tu nebola pozrieť?“ vyčítala jej Paula a dúfala, že svojej kamarátke pomôže. Chcela jej byť oporou, rovnako ako tu bola Iveta pre ňu, keď to sama najviac potrebovala.

„Tak dobre. Ale len na víkend.“

„Teším sa na teba. Urobíme si babský večer.“

„Aj ja, Pauli. Uvidíme sa v sobotu. Zatiaľ sa maj.“

„Drž sa.“ Zložila. Zvrtla sa a vybrala sa do reštaurácie.

* * *

„Poďte ďalej, pani Slepnická,“ ohlásil svoju pacientku.

„Dobrý deň, pán doktor,“ pozdravila ho staršia pani so šedivými vlasmi. Usadila sa oproti Michalovi.

„Tak, čo vás dnes trápi?“ spýtal sa jej.

„Všetko ma bolí. Tu ma pichá...“ ukázala na pravý bok. „Už sa neviem ani zohnúť,“ pokračovala v sťažovaní sa, tentoraz na kríže.

„Pani Slepnická, dobrý deň,“ pozdravila ju sestrička, ktorá sa práve vrátila z obchodu. Vôbec jej neprekážalo, že si počas pracovného času odbiehala riešiť súkromné záležitosti. Michal mal niekedy dojem, že je v ordinácii na všetko sám.

„Erika, koľkokrát som vám povedal, že súkromné veci si máte riešiť po pracovnom čase? Teraz sa máte venovať pacientom,“ napomenul ju.

No jej to bolo zjavne jedno. Ani mu nevenovala pohľad. Prešla popri jeho stole až k malej chladničke, do ktorej povykladala svoj nákup.

„S ľuďmi je to ťažko, pravda, pán doktor?“ uškrnula sa stará Slepnická. „Minule Anča Horecká vykrikovala ako zmyslov zbavená. Podľa mňa je pomätená. Mali by ste s ňou niečo urobiť, pán doktor.“

Michal zagúľal očami a dlaňou si chytil čelo. „Pani Slepnická, skôr by ste sa mali starať o svoje zdravotné problémy ako o tie, ktoré trápia iných. Tie nechajte na nich. Pani Horecká je v poriadku, nemusíte sa obávať o jej duševné zdravie,“ povedal s vážnym tónom. Nikdy si nezvyknem na tieto podrezané jazyky, pomyslel si v duchu.

„Mne sa tá bláznivá Anča nezdá v poriadku,“ pokračovala akoby nič. „Ľudia v dedine na ňu ukazujú prstom. Každý vie, že nie je normálna.“

Michal mal pocit, že v ňom kypí žlč. Prečo sa ľudia nestarajú o seba a namiesto toho riešia iných? prehnalo sa mu mysľou. Poznal Annu Horeckú, bola to jeho pacientka tak ako všetci v tejto malej dedine, netrpela žiadnymi úzkosťami ani duševnou poruchou. Nedávno ju zastihla manželova smrť a vtedy to veru nemala ľahké. To, že si o nej po dedine budú šuškať len preto, lebo ju náhla smrť jej milovaného manžela trápila, ho veľmi prekvapilo a nerozumel týmto miestnym ohováračkám. Niektorí ľudia nemajú svedomie a asi ani vlastné starosti, pomyslel si.

„Anča nemá všetkých päť pokope, dobre hovoríte,“ pridala sa k nej sestrička. „Minule som ju videla v obchode, bola strapatá, neupravená, akoby ušla z blázinca,“ zachechtala sa.

„Už dosť!“ skríkol, až sa sestrička strhla od ľaku. „Ak chcete kvákať, nech sa páči, vonku. Toto je ordinácia a pokiaľ viem, ešte stále som tu lekárom ja.“ Otočil sa smerom na staršiu paniu a spýtal sa jej: „Takže, pani Slepnická, mám vás vyšetriť?“

„Samozrejme, preto som prišla,“ povedala s červeňou na lícach. Doktorova reakcia ju veľmi prekvapila. Predsa len bola zvyknutá, že do klebiet sa každý rád zapojí.

Na dverách ordinácie doktora Jonáša sa ozvalo slabučké zaklopkanie. Osoba za dverami nečakala, kým ju niekto vyzve vstúpiť, ale rovno pootvorila dvere a nakukla dnu.

„Dobrý deň, neruším?“ spýtala sa Paula tenkým hláskom.

Michalovi sa na tvári zjavil letmý úsmev, po dnešnom dni a zážitku s pani Slepnickou bola pre neho jej návšteva balzam na dušu.

„Ty nerušíš nikdy, láska.“ Rýchlosťou blesku sa postavil od stola, aby dal Paule bozk.

„Nechám vás,“ ofučane zahlásila Erika a zberala sa na odchod.

„Nieže sa tam zase zabudnete,“ podotkol Michal.

„Tsss,“ zasyčala a stratila sa vo dverách.

Paula sa zasmiala. „Vidím, že tu máš veselo. Aspoň sa nemusím báť, že by si ma podvádzal so svojou sestričkou.“ Stratila sa v jeho náručí.

„S tamtou? Keby si tu dnes bola, videla by si, na akom náročnom mieste musím pracovať. Mali by mi dávať príplatky za prácu v zdraviu škodlivom prostredí,“ zasmial sa.

„Mal by si si nájsť novú sestričku,“ nadhodila, aj keď dobre vedela, že v Tulipovciach ju nenájde.

„Veď vieš, aká je situácia. Mladí a šikovní odišli za prácou do zahraničia alebo do hlavného mesta.“

Paula mu položila na stôl malú škatuľku, otvorila ju a vytiahla z nej zákusok od Moniky. „Netráp sa, dobrota od Moniky ti zaručene zdvihne náladu.“ Vsunula mu sladkosť do úst, Michal sa slastne zalizol a daroval jej sladký bozk.

„Urobím nám kávu,“ navrhol. „Zatiaľ mi porozprávaj, čo máš nové. Ako to, že nie si v obchode?“ začudoval sa.

Mal pravdu. Paula by o tomto čase predávala v obchode, ktorý aj so sestrou zdedili po tete Ester. No predĺžila si obedňajšiu pauzu, aby mu oznámila, že do Tulipoviec príde Ivet. Nechcela čakať až do večera, navyše mu chcela urobiť radosť čerstvými koláčikmi z Monikinej cukrárne.

„Chcela som ti spraviť radosť,“ venovala mu úsmev.

„Poznám ťa, Pauli, niečo máš na jazyku.“ Položil dve šálky s horúcou čiernou kávou na stôl.

„Zase si ma odhalil. Ach, ako dobre ma už poznáš.“

„Von s tým,“ vyzval ju a vzal si ďalší zákusok.

„Cez víkend príde Iveta. Nebude ti prekážať, keď u nás prespí?“ Prehodila si dozadu hnedý prameň vlasov, ktorý jej vkĺzol do tváre.

Michal sa s plnými ústami zasmial. „Kdeže. Ako sa na také niečo vôbec môžeš pýtať, môj dom je predsa už aj tvojím domovom. Ivet je tvoja priateľka a má u nás dvere otvorené.“

„Si skvelý, vieš to?“ zaštebotala a vtisla mu bozk na líce.

Michal natrčil aj druhé. „Nechám vás osamote. Marec je na konci a ja som ešte nepripravil záhradu na jarnú výsadbu. A večer sa zastavím u Viktora na kus reči. No bude ťa to stáť... tak tisíc bozkov,“ usmial sa.

Paula sa zamyslela a po chvíli dodala: „Myslím, že to zvládnem. Hneď ako prídeš domov, môžem sa do toho pustiť.“

3. kapitola

Aj keď bola sobota, Paula si ráno privstala. Nevedela sa dočkať, kedy uvidí Ivet, jej dobrú priateľku.

Už keď Ivet robila Paule asistentku, bol medzi nimi viac ako pracovný vzťah. Paula jej bola vďačná, že jej pomohla, keď ju najviac potrebovala. Sama si v tom čase nechcela pripustiť, že jej pracovné tempo ju vedie do záhuby. Zanedbala nielen svoje zdravie, ale aj svoj rodinný život. Žila len pre svoju prácu a povýšenie ju hnalo vpred. Iveta videla, aká je strhaná, unavená a umelo sa dopuje kávou, ktorú jej pripravovala ona. Keď si vypýtala štvrtý, piaty hrnček, nesky tam dala zopár zrniek a zvyšok nahradila obilninovou kávou, pridala veľa mlieka, aby si Paula nič nevšimla. Nepriznala sa jej k tomu ani po tom, keď sa už ich vzťah zmenil z pracovného na priateľský. Paula nechodila na obedy, no Ivet jej nosila aspoň bagety a šalát z bufetu. Paula ju karhala, že všetko zvládne sama a jej pomoc nepotrebuje. Bola veľmi tvrdohlavá. Až po príchode na vidiek si uvedomila, ako veľa pre ňu jej priateľka robila.

Keď jej pred pár dňami Ivet zavolala so smutným hlasom, vycítila, že sa niečo deje. Priznala sa jej, že sa rozišli s priateľom. Bola pripravená podať jej pomocnú ruku a urobiť všetko pre to, aby jej pomohla, presne tak, ako to urobila kedysi ona pre ňu. Ozajstný priateľ je ten, ktorý nesúdi, ale ochotne a bez otázok pomôže, keď to druhý potrebuje.

Pripravila hlivu na smotane s celozrnnými cestovinami. Koláče kúpila od Moniky, stavila na istotu, aj keď sa často zvŕtala v kuchyni. Predtým čas strávený za hrncami považovala za stratený, ale odkedy sa z nej stala pravá dedinčanka, starala sa aj o domácnosť. Čas už dávno nebol jej nepriateľ. Odložila zásteru, narovnala si ľahké kvietkované šaty a rukami si uhladila vlasy zopnuté do drdola. Ivet ju prezvonila, že sa blíži, a tak jej išla na priedomie naproti.

Pred bránou zastalo väčšie biele auto, z ktorého vystúpila štíhla mladá žena v slnečných okuliaroch. Opatrne vhupla topánkou do mäkkej trávy. Vysokánske podpätky sa jej okamžite zaborili hlbšie. Zanadávala. Paula si v tej chvíli spomenula, ako prišla do Tulipoviec ona. Tiež hromžila na to, že vysoké lodičky, ktoré si zobrala, jej tu budú na nič, rovnako ako drahé značkové šaty. V duchu sa usmiala.

„Ahoj, moja,“ vystískala sa s Ivetou.

„Ahoj, Pauli,“ vtisla jej bozk na privítanie. „Tu sa tuším od mojej poslednej návštevy nič nezmenilo.“ Rozhliadla sa po okolí.

„Veď vieš ako to chodí na vidieku,“ nadhodila.

„Zato ty si stále krajšia,“ milo sa na ňu usmiala. „Tuším ti ten čerstvý vzduch prospieva.“

Pauline líca sčervenali. „Len mi už toľko nelichoť, budem sa červenať. Poď, pomôžem ti s kufrom a ukážem ti to tu.“

Z kufra jej veľkého a zjavne aj drahého auta vybrali batožinu. Len čo sa Ivet zložila v dome, Paula jej ukázala sad, farmu aj záhradu, v ktorej už usilovne pracoval Michal. Zvítali sa a on pokračoval vo svojej dôležitej práci. Keď chcel mať úrodu, musel sa obracať.

„Oddýchni si u nás,“ zakričal, keď sa vzďaľovali.

„Na to som sem prišla,“ zasmiala sa.

„Tak čo podnikneme?“ spýtala sa Paula. „Prejdeme sa po dedine alebo by si si chcela radšej oddýchnuť po ceste? Zdáš sa mi unavená.“

„Nie som,“ snažila sa zakryť vyčerpanosť. „Iba si opláchnem tvár a môžeme zájsť do dediny na kávu. Spomínala si, že Monikine zákusky sú najlepšie široko-ďaleko,“ zahovárala skutočný dôvod únavy.

„Pokojne sa ovlaž, a keď budeš mať chuť, vyrazíme.“ Paula sa stratila v kuchyni, aby priateľke pripravila čaj.

Keď sa Iveta vrátila z kúpeľne, Paula už sedela na terase. Slniečko svietilo, ale ešte nemalo silné lúče. Usadila sa k nej na drevenú lavicu s mäkkou poduškou.

„Máte to tu útulné.“

„Ďakujeme. No teraz mi povedz, čo máš nové ty. Ešte si mi o sebe nič neprezradila,“ vyzvala ju.

„Veď to sama poznáš,“ vzdychla si. „Toto sú tie skvelé Monikine zákusky?“ Pohľadom našla tácku s rôznymi koláčikmi. Hneď si aj dva naložila na tanierik.

„V telefóne si znela smutne. Trápi ťa rozchod s Patrikom, však? Alebo sa trápiš kvôli práci?“ zisťovala.

Ivet sa zahniezdila a zahryzla do koláča. „Snažím sa na neho nemyslieť. Boli sme spolu roky a už sme si na seba zvykli.“

Zvyk, stereotyp, presne to bolo to, čo predtým zabíjalo aj jej vzťah s Ivanom. Aspoň si to spočiatku myslela aj si to dlho vyčítala, až zistila, že na vine bol Ivan a jeho neukojená túžba vyspať sa s každou, ktorá okolo neho prešla. Hádam to nebol aj Patrikov prípad, spytovala sa v duchu.

„Láska nie je o zvyku. Tvoj Patrik nebol ako Ivan, neverím tomu, že by ťa podviedol.“ Načiahla sa po šálku s osviežujúcim medovkovým čajom, ktorá ležala na drevenom stolíku.

Pokrútila hlavou.

Paula vycítila, že ju v tej chvíli potrebuje. Naklonila sa k priateľke a silno ju objala. „Som tu pre teba,“ ubezpečila ju a pohladila po svetlých vlasoch.

V tej chvíli sa jej začali po tvári rinúť slzy.

„Za všetko si môžem sama,“ obviňovala sa. „Opustil ma, lebo som nikdy nebola doma.“ Vzlykala. Prvýkrát si priznala, že jej práca zničila vzťah. Dusila to v sebe, v meste nemala blízku priateľku, ktorej by sa mohla zdôveriť. Veď jej život bol iba práca. Až keď pocítila Paulino objatie, vedela, že ona ju nebude súdiť.

„Nemôžeš za to. Nič si nevyčítaj.“ Ach, ako dobre to poznala. Akoby sa jej pred očami razom premietol jej vlastný život. Ako jej má pomôcť? Ako ju má vyslobodiť zo začarovaného kruhu? Sama nič nezmôže, Ivet musí chcieť...

„Bude to dobré, čas je najlepší liečiteľ,“ utešovala ju. Podala jej šálku s medovkovým čajom. Sama si v záhrade dopestovala voňavé bylinky. Na zimu ich nasušila, a tak sa mohla tešiť z čerstvého čaju aj v chladnejších dňoch.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Krehké šťastie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.