Kraniosakrální biodynamika
a evoluce vědomí

Charles Ridley

Přeložila Klára Meissnerová

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Ridley, Charles

[Stillness. Česky]

Ticho a klid : kraniosakrální biodynamika a evoluce vědomí / Charles Ridley; z anglického originálu Stillness ... přeložila Klára Meissnerová. --
První vydání v českém jazyce. -- Praha : Maitrea, 2016. -- 244 stran

ISBN 978-80-7500-226-6

615.828 * 611.819:612.824 * 573.7.01/.05 * 159.922 * 159.91-027.1

– kraniosakrální terapie

– kraniosakrální systém

– biodynamika

– vědomí

– vývojová neuropsychologie

– populárně-naučné publikace

615.8 – Fyzioterapie. Psychoterapie. Alternativní lékařství [14]

Charles Ridley

TICHO A KLID

Stillness

Copyright © Charles Ridley, 2006

Translation © Klára Meissnerová, 2016

Czech edition © MAITREA a.s., Praha 2016

ISBN 978-80-7500-226-6

Milí čtenáři,

snažíme se, aby naše knihy byly perfektní. Pokud i přesto objevíte v knize nějakou chybu, napište nám na nakladatelstvi@maitrea.cz a my ji rádi opravíme.

Díky, Vaše nakladatelství

Když jsem se ráno podíval do světla, v tu chvíli jsem pocítil, že na tomto světě nejsem cizincem,
že mě to tajemné beze jména a tvaru vzalo do náruče v podobě mé matky.

RABINDRANATH TAGORE, Gitanjali

Mamince

Obsah

Předmluva

Úvod

Ticho, klid a Dech života

Dech života a nedualita

Kraniosakrální biodynamika

Biodynamická mapa

Představení jednotlivých kraniosakrálních rytmů

Fluid tide a duševní sféra

Long tide a jemnohmotné vědomí

Dynamický klid a kauzální vědomí

Čirý Dech života a neduální vědomí

Tonální sladění

Příloha 1: Tabulky

Příloha 2: Záblesky celku

Poznámky

Bibliografie

Další zdroje

MAITREA také vydala:

Předmluva

JAKÉ BY TO BYLO, kdyby vám někdo řekl, že zdraví je stále tady, že jej máme pořád k dispozici? Zdraví není stavem, jejž by bylo možné ztratit, ale je spíše silou, díky které jsme tu. Je silou, díky níž se vyvíjíme již od okamžiku početí, silou, která zajišťuje náš správný růst a později v životě nejen udržuje naši tělesnou formu, ale i psychický stav v co možná nejlepší funkční rovnováze. Tato síla se v neposlední řadě podílí na tom, že pokud zažijeme něco obtížného, můžeme se do optimální rovnováhy navracet.

Zdraví je nám vrozené, tvoří nás a můžeme říci, že jakožto tvořivá síla nás neustále prodýchává. Dokud jsme naživu, jsou síly zdraví v činnosti a udržují a formují náš život co možná nejlepším způsobem.

Základy tohoto porozumění člověku položil koncem 19. století zakladatel osteopatie Dr. A. Still a později je rozvinul jeho žák W. Garner Sutherland, který je považován za zakladatele kraniosakrální terapie. Tyto poutavé myšlenky nejsou pouze abstraktními představami, ale poukazují na něco, co můžeme přímo zakoušet a co lze využívat i v terapeutické praxi. S tímto základním principem v současnosti pracují tisíce kraniosakrálních terapeutů po celém světě a je úžasné, že i stále rostoucí množství kraniosakrálních praktikantů u nás.

Kniha, kterou držíte v ruce, je pozváním do tohoto světa zdraví. Charles Ridley nás vede krok za krokem k přímému vnímání a zevrubnému průzkumu tohoto základního principu lidského života. V rámci širšího kontextu je jeho kniha pozoruhodná především tím, že mapuje a zpřítomňuje aspekty lidské zkušenosti, jež se nacházejí na okraji pojmenovatelného, což je možná právě tím důvodem, proč se jim jinak nedostává tolik potřebné pozornosti. Tyto zkušenosti však jakožto lidé zažíváme všichni, a to ať už jsme kraniosakrální terapeuti, anebo ne. Jedná se o momenty hlubokého spočinutí či odevzdání, kdy se utiší naše vnitřní boje a my máme pocit, že vládu přebírá něco, co nás přesahuje, co je ale zároveň přítomno v našem samotném základu. Takovéto prožitky nezřídka vyvstávají při hlubokém setkání s druhým člověkem, kdy zažíváme přijetí a pochopení, aniž bychom museli věci složitě vysvětlovat či prokazovat. Schopnost takovéhoto kontaktu je v základu nejen kraniosakrální terapie, ale nalezneme ji v mnoha dalších terapeutických i spirituálních praxích a tvoří pevnou půdu těch nejcennějších mezilidských vztahů, a snad i proto tato kniha není určena výhradně pro kraniosakrální terapeuty.

Povahou vrozených sil zdraví je to, že se projevují. V kraniosakrální terapii se učíme tyto projevy vnímat, orientovat se v nich, a tím, že jim nasloucháme, jim umožňovat přivádět člověka k celistvějšímu životu.

Kniha Charlese Ridleyho poskytuje podrobný popis těchto sil a procesů. A co je podstatné, nabízí i řadu postupů a praktických cvičení pro čtenáře, jak tyto síly vnímat a jak k nim přistupovat, aby mohly co nejlépe pracovat. V této knize autor přináší podrobnou kraniosakrální biodynamickou mapu, která nám umožňuje neztrácet se ve světě subtilních vjemů a naopak prostřednictvím naslouchající přítomnosti tyto jemné ohledy lidského života rozpoznávat a doprovázet v jejich fungování a práci na zlepšování či rozvíjení života sama sebe či druhého člověka. Díky zevrubnosti a systematičnosti by se tato kniha proto dala vidět i jako určitá učebnice kraniosakrální biodynamiky. Navíc poslouží všem terapeutům „pracujícím s tělem“, tzv. body-terapeutům, právě tím, že ukazuje, jak se vyznat v situacích, kdy víme, že se v druhém člověku něco děje, ale nevíme úplně co.

A nakonec je tato kniha významná především tím, že přináší autorův specifický pohled na kraniosakrální biodynamiku, jenž se opírá o vnímání srdcem. Ze své terapeutické praxe a řady výzkumů autor zjistil, že pro hlubokou práci s jemnými silami zdraví je klíčové vnímat ze srdce. Ještě přesněji z místa v srdci zvaného sinoatriální uzel, což je nervová tkáň, která spouští každý srdeční stah. Sinoatriální uzel je místem, kde máme přímé spojení s prostorem hlubokého klidu, jež je naším základem a ze kterého vyvstávají všechny projevy sil života. Srdce je tak místem spočinutí a ukotvení v hlubině nejen osobní, ale i v hlubině univerza. Je místem, kde se může utišit vnitřní válka konfliktů a protichůdných tendencí a vládu může přebrat mocný dech zdraví, který vše nese. Je to místo, kam přichází milost, kde probíhá nejhlubší léčení, a místo setkání s „taem, jež nelze vyslovit“.

Toto místo je v jádru každého z nás a Charles Ridley nás zve k prodlévání v něm. Zve nás k tomu, abychom se z něj vztahovali k sobě, ke svému tělu i k situacím, v nichž se ocitáme. Dále nás učí, jak se z tohoto místa klidu vztahovat k druhým, a to jednak prostřednictvím vnímajícího sladění, ale i naslouchajícího dotyku, který je základním a nepostradatelným nástrojem kraniosakrální praxe. Učí nás, jak se dotýkat „biodynamicky“, tzn. jak se dotýkat z hlubokého klidu, čistě naslouchajícím způsobem bez posuzování a záměrů cokoli měnit či jakkoli druhého člověka upravovat. Učí nás, jak se dotýkat a přitom „jít stranou“. Takovýmto dotykem můžeme nechat projevit neustále přítomné síly zdraví a v atmosféře přijetí může nastat skutečně celistvé léčení.

Popsání tohoto přístupu ke kraniosakrální terapii je velmi osobitým počinem, a jelikož můžeme říci, že vnímání srdcem je něco hluboce lidského, troufám si tvrdit, že touto knihou Charles Ridley hranice kraniosakrální terapie překračuje. Na jednu stranu nás přivádí k duchovním aspektům lidského bytí. Ukazuje, jak vnímat nepopsatelnou jemnost přediva lidské existence. Na druhou stranu nás však přivádí k něčemu, co nás může velmi pevně ukotvit do našeho života, ke klidu našeho srdce. Tento klid může dodat potřebnou hloubku mezilidským vztahům a vědoměji a plněji nás spojit se zdravím, které tu vždy bylo a vždy bude.

Věřím, že tato kniha bude velkým přínosem nejen pro české kraniosakrální terapeuty a jejich klienty, ale pro všechny, kdo hledají cestu k větší plnosti života a hlubšímu porozumění jeho tajemstvím.

Na závěr chci poděkovat nakladatelství MAITREA, že se ujalo vydání této pozoruhodné knihy. Možná k tomu přispěla právě její „inspirace srdcem“.

Filip Žitník

Úvod

V ÚNORU 1951 se po padesáti letech průkopnické práce v oblasti kraniosakrální terapie Dr. William Garner Sutherland přestěhoval z oblasti Midwest do Pacific Grove v Kalifornii: „Žijeme poblíž majáku u moře a každý den se díváme na vody Pacifiku; a i když moře nevidíme… cítíme přítomnost tidu[A].“ 1 Právě v tomto domě u moře se v Dr. Sutherlandovi zrodilo nové vědomí, a tak vznikla jeho teorie biodynamiky. O svém stavu probuzení se vyjadřuje jen nepřímo, stačí to však k tomu, aby ukázal na to, k čemu došel:

Čtěte mezi řádky, vnímejte prostor „mezi“. Vnímejte též, co se děje v prostoru fyziologických center čtvrté mozkové komory. Až se o to pokusíte, zkuste si představit, že se díváte čočkou mikroskopu a pozorujete, jak se pevná hmota rozestupuje do nekonečného prostoru. 2

Dr. Sutherland ve svých spisech zdůrazňuje klíčová slova, která přibližují „to skryté mezi řádky“. 3 Občas ale odvážně prohlásil: „Potence tidu… je obdařena větší inteligencí a potencí než jakákoli slepá síla, již je možno bezpečně aplikovat zvenčí.“ 4 Dr. Sutherland zemřel dřív, než mohl svůj objev důkladně doložit. Zanechal nám však poslední slova vytesaná na svém náhrobním kameni poblíž majáku a svého domu u moře: „Buď tichý a vědoucí.“

Malý okruh lidí v jeho blízkosti však naštěstí udržel biodynamickou jiskru při životě. Toto tvrzení je trochu kontroverzní, protože širší okruh jeho studentů si nebyl duchovních vhledů Dr. Sutherlanda vědom a někteří z nich dnes popírají, že k nim došlo. Navzdory tomuto rozporu se jeden jeho chráněnec, Dr. Rollin Becker, k biodynamickému plameni veřejně hlásil. 5 Dr. Becker popsal mnoho principů biodynamiky a seznámil své žáky s dovednostmi naslouchání, s jejichž pomocí jsou terapeuti v přímém kontaktu s pomalejším, globálnějším rytmem primární respirace, než je kraniální vlna. Nyní již můžeme těžit i z elegantních zdokonalení, přesných definicí a vysvětlení, s nimiž přišel student Dr. Beckera, Dr. James Jealous, který značně rozvinul původní znění Dr. Sutherlanda, a biodynamika tak získala stabilní základ. Velice si vážím práce Dr. Jealouse a v této knize se držím definic, jež nám poskytl.

Přestože vycházím a těžím z práce těchto tří průkopníků, biodynamika, kterou učím, je v mnoha ohledech jiná. Pět známých kraniosakrálních dějů vnímám jako aspekty lidského vědomí; kraniosakrální biodynamika je tedy zároveň způsob, jak rozvíjet náš vnitřní potenciál. Dovoluji si to prohlásit, protože principy biodynamiky v sobě obsahují věčnou moudrost – stejně jako všechna léčebná umění, dříve než z nich vědecká medicína vyždímala všechen život. Poslední zjištění na poli moderní vědy, biologie, integrálního vědomí, vědomí těla a mysli a energetické medicíny napomohla léčení znovu získat věrohodnost. Moderní věda osvobozuje biodynamické principy od tradice kraniosakrální mechaniky.

Biodynamika je stále se vyvíjející živý organismus a tuším, že mnoho terapeutů cítí její volání a na hluboké úrovni souzní s jejími principy, ale nevědí, jak pokračovat. Proto jsem přišel s vnitřními postupy, díky nimž budete moci hladce přejít od intervence k ne-dělání, jež je pro biodynamiku zásadní. Cvičení pro praktikování vnímajícího sladění vás přivedou ke dveřím neutrálu a dostanete se díky nim do přímého kontaktu s primární respirací (která se tak nazývá proto, že předchází hrudní respiraci), do prostoru, kde začíná přirozené léčení. Tato kniha tedy vyplňuje mezeru v oblasti kraniosakrální terapie tím, že nabízí terapeutům nedualistickou přípravu.

Také uznává zkušenost kraniosakrálních terapeutů, kteří již zažívají hlubší, pomalejší rytmy, než je kraniální vlna (CRI rytmus), a pomáhá jim pojmenovat, co cítí. Když jsem se poprvé setkal s hlubšími pochody, neměl jsem pro tyto zkušenosti žádný jazyk či mapu, a tak jsem dostal strach, že jsem se zbláznil. Motivovalo mě to k tomu, abych vyjádřil, co vnímám, a možná to osloví i vás.

A biodynamičtí terapeuti, kteří již plují na moři Dechu života, mohou díky této knize objevit nové způsoby, jak zdokonalit své dovednosti naslouchání, což jim pomůže ještě více otevřít dveře do prostoru, který Dr. Sutherland nazýval nekonečným. Navíc se naučíte, jak být stabilní a přítomní bez ohledu na to, jak velkolepé vaše setkání s Dechem života je.

Pokud pracujete v léčitelství mimo oblast kraniosakrální terapie, i vy můžete mít z této knihy užitek. Budete-li se držet biodynamických principů, které zde uvádím, a zároveň budete cvičit tonální sladění – můžete přenést znalosti z oblasti kraniosakrální terapie do své léčitelské praxe, ať již je to akupunktura, homeopatie, psychoterapie, naturopatie, medicína, duchovní léčení, práce s tělem a pohybem, somatické prožívání atd. Dech života konec konců tělo stvořil a léčí ho bez ohledu na to, prostřednictvím jakého způsobu léčení promlouvá.

Ve srovnání s dalšími biodynamickými přístupy vás naučím, jak umožnit Dechu života, aby mohl přirozeně léčit. Toto je nemedikální biodynamika – Breath of Life Cranial Touch (doslovný překlad: kraniální dotek Dechu života) – a budu opakovaně zdůrazňovat, proč je důležité nepoužívat žádné techniky ani záměr, a namísto toho pouze spočívat v srdci, být stabilní a přítomní a přenechat léčení Dechu života.

Nenaučíte se tedy, jak praktikovat takzvanou kraniosakrální biodynamiku – kde se biomechanické kraniosakrální techniky nacházejí v podobě záměru, jenž je aplikován v oblasti primární respirace – protože to je v rozporu s mým učením. Neučím ani praxi „biodynamické“ osteopatie, kde lékaři zesilují pohyb přítomný na vrcholu nádechu a směřují tok tidu do jednotlivých segmentů embrya nebo do center zážehů v přesné synchronicitě s long tidem. (Tito terapeuti směřují tok energie podél střední linie i z prostoru Dynamického klidu.) 6 Toto klinické použití léčivé potence Dechu života náleží do oblasti osteopatické medicíny. To není moje cesta.

Pokud vám používání technik, jež zde nabízím, pomůže ukázat cestu (kterou objevíte sami pro sebe), pak jsem uspěl. To, co učím, není jediná cesta, ale jedna z nekonečné tapiserie možností, jimiž se můžeme na Dech života naladit. Znovu zdůrazňuji přístup, při němž do ošetření nezasahujeme – nechť vše řídí Dech života. Tato kniha je letmým pohledem na tento nepopsatelný proces.

Poznámka pro čtenáře

Předpokládám, že jste terapeut v oblasti kraniosakrální terapie – a máte znalosti kraniosakrálních principů, nové vědy, embryonálního vývoje, anatomie a fyziologie – uvědomuji si však také, že se možná kraniosakrální terapii nevěnujete. Pokud tomu tak je, pak i vy můžete mít z této knihy užitek. Budete-li ji číst s otevřeným srdcem, získáte přímý přístup k tomu, co je skryto mezi řádky.

Abyste z této knihy měli co největší prospěch, uvolněte se a zaměřte svou pozornost do tichého centra v zadní části vaší hlavy. Pak uvolněte sevření, které ukotvuje vaše vědomí v hlavě, a dovolte, aby vědomí mohlo klesnout dolů do srdce, a zároveň dýchejte celým tělem ze zadní strany srdce (viz 10. kapitola o trojrozměrném dýchání). 7 Budete-li se při čtení nacházet v tomto prostoru, vyhnete se technickému jazyku, jenž by odváděl vaši pozornost od pocitů, jež slova předávají, a odkazy a zdroje, které zde uvádím, vám pomohou prohloubit vaše porozumění tomuto přístupu.

Poděkování

Kde má člověk začít a jak jen může poděkovat všem lidem, jež se podíleli na léčebné praxi, která se vytvářela po celý jeden lidský život? To je vskutku nemožné. Mnoho lidí jistě vynechám, ale pokusím se zde vyjádřit svou vděčnost těm, kteří se podíleli na vytvoření této knihy, ať již přímo a vědomě, či nepřímo tím, že mě inspirovali.

Mým vzácným dětem, Dominikovi, Mikkelovi a Jonathanovi, kteří byli ochuzeni o mou přítomnost v době, kdy vyrůstali – sžíravá vnitřní bolest spojená s touto skutečností uvedla do pohybu mou vlastní transmutaci. Těm, kteří mě nasměrovali na kraniosakrální terapii, mým učitelům a podpůrcům. Dr. John Downing mě seznámil s Dr. Kennethem Berndem, jenž mě seznámil s Dr. Majorem Bertrandem DeJarnettem, studentem Dr. Sutherlanda. Dr. DeJarnett ve svém učení neustále uznával zásluhy i přímo předával učení Dr. Sutherlanda. Děkuji též Dr. Lawrenci DeMannovi staršímu, Dr. Marcu Pickovi, Dr. Wilburovi Gouldovi a Dr. Aelrodu Fonderovi. Zvlášť děkuji osteopatu Hughu Milneovi, jenž mi poskytl tichou, přesto však znatelnou vnitřní podporu, díky níž jsem se stal učitelem. Hugh mi také byl mocným protikladem, díky němuž mohl vzplanout můj vnitřní oheň, který nyní vyjadřuje, kdo jsem – děkuji ti, Hughie. Díky také mému mentorovi Robertu Johnsonovi, jenž tu pro mě byl v době, kdy jsem ho nejvíc potřeboval: jsem si vždy vědom tvé přítomnosti.

Jsem vděčný všem v nakladatelství North Atlantic Books: zvláště děkuji Richardu Grossingerovi za to, že po krátkém rozhovoru a doteku porozuměl podstatě mé práce. Bez tvého nadšení, Richarde, bych tuto knihu nenapsal. Děkuji editorce projektu Shannon Kellyové. Jsem vděčný za úžasnou úpravu textu Lindě Houghové a Carisse Bluestonové, jež obě značně zlepšily kvalitu knihy – byla to skvělá cesta. Děkuji Deidře Harrisonové, která mi pomohla v zárodečné fázi knihy, a Dr. Elizabethě Wotton Pimentelové za to, že upravila text v raném stádiu knihy a zároveň zachovala její esenci. Děkuji Michaelu Fergusonovi za návrh obalu knihy a Janovu Campovi za její celkový design. Děkuji Mary Ellen Moorové, která mi knihu přečetla, a Mimi Tagerové, jež v tom pokračovala poté, co Mary Ellen přišla o hlas. Děkuji Allison Postové za její neochvějnou podporu. Děkuji Anně DePaganové, která mi udělala tisíce šálků indického čaje. Nakonec děkuji svým studentům, kteří se objevili a položili mi otázky, jež ze mě vytáhly nejhlubší pravdy, obsažené v této knize. A co je nejdůležitější – děkuji Dr. Williamu Garneru Sutherlandovi – co jen mohu říci, abych správně vyjádřil, jaké nesmírné bohatství nám daroval?

Evoluce kraniosakrální praxe

Moje první kraniosakrální ošetření mi vrátilo vnitřní klid, který jsem naposledy pocítil, když jsem byl malý kluk. Jedno ošetření ve mně probudilo nekonečnou lásku ke kraniosakrální terapii, jež po třiceti třech letech hoří více než kdy jindy. To jedno políbení Dechem života bylo zlomovým momentem v mém životě a i nadále rozvíjí mé vědomí. Mou cestou je ta, kterou začal Dr. Sutherland, milovaný zakladatel kraniosakrální terapie.

Na začátku jsem se věnoval kraniosakrální terapii mechanickou cestou a postupně jsem přešel k funkčním přístupům; dnes praktikuji a učím nemedikální integrální biodynamiku (kraniální dotek Dechu života), která je cestou vnitřního rozvoje. V počátcích své praxe jsem si myslel, že jsem expert na kraniosakrální terapii, přestože jsem napáchal mnoho chyb v důsledku toho, co jsem udělal či neudělal. Dnes jsem však pokorný díky nepopsatelné kvalitě biodynamiky a díky tomu, že jsem pochopil, co nemám dělat.

Moje dnešní praxe mi připomíná mého starého přítele a mentora Roberta Johnsona. Rád ležel na gauči. Jednou ráno jsem přišel do jeho obývacího pokoje a Robert samozřejmě ležel na gauči natažený jako kočka. Bylo mi tehdy pouze třicet tři a zeptal jsem se ho: „Roberte, jak tam můžeš jen tak ležet? Proč nevstaneš a neuděláš něco?“ A Robert odpověděl: „Charlesi, opotřeboval jsem v sobě každý drát, vypálil jsem všechny pojistky a vyhodil všechny jističe. Zbylo jen tohle. Není co dělat.“ Tehdy jsem Robertovi nerozuměl, ale dnes to vím. Věřím, že Dr. Sutherland cítil totéž jako Robert, jak to vyjadřují jeho poslední slova „Buď tichý a vědoucí“ – na něž jeho žena Adah na svém náhrobku odpovídá „Ano, jsem.“

„Buď tichý a vědoucí. – Ano, jsem…“ stručně vyjadřuje můj způsob biodynamické praxe. Jakmile se uvnitř ztišíte, Dech života začne šeptat vašemu srdci a naplní vás klidem, skrze nějž vstoupíte do živoucího pole kraniosakrální biodynamiky. Ve srovnání s biomechanikou a funkčními přístupy kraniosakrální terapie není v biodynamice doslova co dělat. Pouze se uvolníte, čekáte a užíváte si, zatímco Dech života intimně dýchá klidem, jenž vás naplní bezpodmínečnou láskou a probudí vaše srdce.

A Pojem „tide“ přebíráme z angličtiny, protože v českém jazyce nemáme k takovému výrazu ekvivalent. „Tide“ znamená jak příliv, tak odliv moře či oceánu. Příliv a odliv moře byl tím nejbližším fenoménem, který se podobal tomu, co Dr. Sutherland vnímal při nabývání a vzdouvání potence v těle klienta, a naopak při jejím ustupování, a proto tento pojem zavedl. A jelikož je tato proměnlivá dynamika primární respirace klíčová, volíme pojem „tide“, který ji postihuje celou. (Pozn. redakce)

Ticho, klid a Dech života

Kdo nás naučí, jak dát život své duši,

jak být životodárnými, tvořivými zdroji energie

namísto centry znehybnění, orientovanými ke smrti?

– CAMILLE CAMPBELL, Meditations with Theresa of Avila

DECH ŽIVOTA SPOČÍVÁ v tichu a klidu a dýchá životadárný, tvořivý oheň. Živoucí dech přírody spřádá pulzující matrici, jež spojuje všechny živé organismy ve volně plynoucím pohybu zdraví. Dech je matkou a klid otcem. Společně vytvářejí polární proces, který tvoří celistvost života. V této matrici každá drobná změna v jedné části ovlivňuje a mění všechny ostatní části. Vzájemně propojená síť vláken povstává z dynamického napětí protikladů mezi neprojeveným tichem a projevenou formou. V hinduistické tradici je Dynamický klid spojením mezi Šivou a Šakti. Šiva je neomezený, volný prostor, v němž se může Šakti neomezenými způsoby projevit. Díky jejich nekonečnému, láskyplnému objetí – věčnému nebeskému tanci páru – vzniká stvořená realita. 8

Síť života intimně rezonuje s oblastí našeho srdce; nemůžete tedy existovat, aniž byste neovlivňovali vše a zároveň nebyli vším ovlivňováni. To, kým jste, co si myslíte, cítíte, říkáte a děláte, vytváří chvění, které ovlivňuje napětí jemných vláken života. Jedno chvění dává do pohybu další, což vytváří další pohyb. Veškerý pohyb neustále mění tonální nuance této spletité univerzální matrice, jež na to reaguje tím, že se neustále vyvíjí a vytváří nový řád ze stále se měnícího chaosu.

Věčný tanec, při němž se chaos proměňuje v klid, aby vyjádřil obnovený řád, je život. Představa, že jsme odděleni od jakékoli části vesmíru, je dualistickým způsobem myšlení a je zásadním nepochopením reality. 9 Jsme intimně propojeni s nezměrnou expanzí Dynamického klidu stejně jako s tím nejnepatrnějším klidem obsaženým v každé subatomární části každé naší buňky. Dech života sjednocuje vše – obsahuje nás a je v nás, jako ryba v oceánu – a život bez něj je nemyslitelný.

Objekty, situace a živé bytosti nejsou oddělené; ta představa je v rozporu sama se sebou. 10 Koherence znamená, že jsme v rezonanci jako jednotlivá část a zároveň jsme integrální součástí celku. Díky tomu, že je naše srdce koherentní se vším, co je, necháme-li život, aby námi volně proudil, pak je to zdraví. Kontrolujeme-li příliv a odliv života, nejen že zatvrdíme své srdce, ale jak říká Dr. Mae-Wan Hoová, autorka knihy Rainbow and the Worm: „Když je proud života narušen, dojde k dezintegraci a to je počátek smrti.“ 11 Uděláme-li v životě rozhodnutí, která nás izolují od nepříjemných zkušeností, často to vede k bolestivým srážkám s realitou. Namítáme-li něco proti celistvosti života, kdo vyhraje?

Není možné vytvořit si soukromý svět, aniž bychom vytvářeli inertní vzorce, díky nimž vzniká v našem životě a životě druhých utrpení, jež ovlivňuje božskou matrici. To, jak intenzivně věříme tomu, že jsme „odděleni od zdroje“, určuje, do jaké míry vzdorujeme proudu života a jak pronikavě pociťujeme dezintegraci celistvosti života – což je vskutku osud, který si naplňujeme sami. Jsme-li uvězněni v našem vlastním nepochopení, naplňuje to náš život utrpením. 12

Co jsou to kraniosakrální inertní vzorce?

V kraniosakrální terapii platí, že jakýkoli stresor – metabolický, fyzický, psychický či spirituální – jenž narušuje zdravý pohyb v těle, vytváří inertní vzorce. Tělo reaguje na stres ochrannými reflexy, jejichž úkolem je izolovat jejich negativní vliv. Tato reakce však stahuje „tekutou základní substanci“, která je matricí, skrze niž život komunikuje s naším tělem. Pokud stres způsobí, že se tato tekutá základní substance promění v gel a ztuhne, naruší to proud života, a vytvoří se tak inertní pohyby, které předávají asynchronní signály buněčným membránám a vytvářejí v těle dysfunkci.

Pokud jsou léčivé zdroje v našem těle zablokovány, stres zůstává a tekutá matrice se nemůže od těchto fixních vzorců osvobodit. Energie, jež udržuje inertní vzorce při životě, je bohužel odebírána z rezervoáru energie v našem těle. Je to tatáž energie, která by měla posilovat naši vitalitu. Toto neustálé odčerpávání má negativní dopad na oblast našeho srdce – což je oblast, která koherentním způsobem ovlivňuje zdraví matrice našeho těla a mysli. Čím více ztrácíme energie, tím více se snižuje koherence oblasti našeho srdce. Asynchronní signály, jež vysílá zgelovatělá matrice, zatím uzavřou brány buněčných membrán: proces osmózy ustane, celková homeostáze je ztracena, zdraví se rozpadne a objeví se příznaky nemoci. Pokud neoslovíme inertní vzorce, tato sestupná spirála stále pokračuje. To, jakým způsobem jsou rozpuštěny, záleží na přístupu kraniosakrálního terapeuta.

Limity biomechanické kraniosakrální terapie

Dříve než budeme pokračovat, je důležité, abychom porozuměli, že k tomu, aby se živý organismus mohl vyvíjet koherentně – v synchronicitě s celkem – potřebuje být v tekutém stavu. Jinak nepřežije. Fraktál zobrazuje přesný vývojový vzorec, který se milionkrát opakuje a pokaždé se mírně změní, aby se organismus mohl přizpůsobit svému prostředí. Fraktál funguje v rámci metabolických polí tak, aby mohly vzniknout funkce a tvary potřebné k přežití. Architekt Christopher Alexander říká:

Rostoucí organismus využívá procesu transmutace… prostřednictvím jistých chemických (metabolických) polí…, které počínají i zastavují pohyb… tento diferenciální proces růstu pak pomalu vytváří rostoucí celek. Když dochází k růstu, chemická pole se mění tak, že „tatáž“ transformace řídící se „týmiž“ pravidly, má pokaždé trochu jiný vliv. Opakovaná transformace, jež se řídí měnícími se koncentracemi v chemických polích, tedy říká organismu, jak blízko je k dosažení stavu rovnováhy. 13

V době, kdy jsem se věnoval kraniosakrální terapii mechanickou cestou, jsem vždy provedl test na zjištění inertních vzorců svého klienta a pak jsem použil techniku pro napravení napěťových vzorců. Tento eferentní proces[B] jsem opakoval, abych napravil několik vzorců napětí – čemuž se podle mechanických principů struktury a funkce říká řetězec napěťových vzorců. Poté, co jsem v průběhu patnácti let absolvoval sezení s 20 000 klienty, jsem zjistil, že pokaždé když zpracuji jednu lézi, v kontextu nepředstavitelného množství fraktálních vzorců, mám před sebou nemožný úkol.

Zaprvé: tato technika způsobuje, že se do fraktálních pohybů v klientově těle dostávají lineární biomechanické vektory.

Zadruhé: inertní vzorce jsou v klientově systému uloženy v mnoha vrstvách – v kostech, membránách, svalech, pojivových tkáních, orgánech, tekutinách, meridiánech, čakrách atd. – biomechanika však pracuje pouze s vrstvou tkání. Tempo moderního životního stylu navíc tělo neustále zahlcuje novými stresory, které vytvářejí další napěťové vzorce a tělo se na ně musí adaptovat. Narušené zdraví přenáší chaos do matrice těla a mysli, což oslabuje její fraktální organizaci a koherentní stav rovnováhy. Nakonec jsem si uvědomil, že nikdo není dostatečně inteligentní, aby tyto fraktální pohyby dokázal pojmout v celé jejich komplexnosti, tak aby mohl s úspěchem léčit vždy jen jednotlivé vzorce napětí.

Dovedete si tento obraz představit v celé jeho komplexnosti? Dříve než odpovíte, že dovedete, zamyslete se nad následující informací: každý stresor, bez ohledu na to jak nepatrný, dává do pohybu fraktální adaptaci v celém těle. Součástí této adaptace však je, že dojde ke kontrakci základní tekuté substance a inerce se rozšíří do celého systému.

Jakákoli intervence – včetně kraniosakrálních korekcí – vyvolává v klientovi dalekosáhlé změny. Proto každá lineární změna, kterou v klientově těle provedu, uvádí do pohybu rozsáhlé fraktální adaptace, jež buď snižují, či zvyšují hladinu stresu v jeho systému.

Dříve jsem věřil, že mé kraniosakrální biomechanické techniky vždy vytváří zdraví. Nyní však vím, že to byla jen představa mé fantazie. Žádné změny, k nimž dochází v systému klienta na základě použití technik kraniosakrálního terapeuta, nemají vždy jen pozitivní vliv. Trvalo mi třicet tři let studia a praxe, než jsem tuto skutečnost přijal, přestože jsem si to uvědomil již v roce 1978, kdy jsem se věnoval ročnímu studiu segmentální neuropatie. Ohlédnu-li se zpět, pak zjištění, která zde nyní popíšu, se staly základem toho, jak chápu biodynamiku dnes.

S použitím tekutých krystalických proužků, jež měnily barvu v závislosti na změnách teploty na klientově páteři, jsme zaznamenávali stav symetrie a segmentálního uspořádání vazomotorické kontroly teploty kůže. Teplota kůže nám dává informace o funkcích autonomního nervového systému; asymetrie teplot je informací o defektních vazomotorických mechanismech. Tento test tedy vypovídá o tom, do jaké míry je autonomní nervový systém uspořádaný a jak dokáže integrovat zdravé segmentální funkce. Poté, co terapeut vykoná test, provede nápravu páteře. Pak dostane klient prostor, aby se jeho tělo mohlo adaptovat, a provede se další test pomocí tekutých krystalických proužků. Potom se vyhodnotí změna v míře segmentálního uspořádání, které nastalo. Výsledky, k nimž jsme došli, nás šokovaly: někdy v důsledku napravení páteře došlo k větší vazomotorické koherenci (zdraví), jindy však zákrok vedl k velké autonomní dezorganizaci (nemoc). 14

Zjištění, k nimž jsme došli na základě tohoto výzkumu, otřásla naší vírou v to, že intervence provedená profesionálním terapeutem vždy zlepšuje stav klientova zdraví. Právě tyto ošidné vyhlídky – nemožnost kontroly či skutečnost, že nevíme předem, zda náš zákrok povede ke zdraví, nebo zvýší hladinu stresu – limitují kraniosakrální ošetření mechanickou cestou. Proto navrhuji jiný přístup: nechme sílu, jež tělo vytvořila, aby ho i léčila.

Biodynamika: tělo léčí Dech života

Díky kraniosakrální biodynamice máme však alternativu k biomechanickému přístupu, který se zaměřuje vždy jen na jednotlivé vzorce napětí. Mějte však se mnou trpělivost, než vám vysvětlím, jak biodynamika funguje, a povím vám o své biodynamické praxi, jež je simultánním, nelineárním procesem. Budete-li tiše čekat ponořeni do klidu vašeho srdce, pak přirozeně vejdete do kontaktu s klidem, který uspořádává inertní pohyby vašeho klienta. Když se tyto dva stavy klidu propojí – od fulkra k fulkru – inertní pohyb se zastaví a patologické vzorce v systému klienta se utiší. V tomto takzvaném „neutrálu“ začne z klientova středu (či střední linie) vyzařovat klid a základní tekutá substance, jež je v jeho těle ve stavu kontrakce, se uvolní. Odstředivá síla, která je pro stav klidu přirozená, uvede klientův systém do stavu volného plynutí, díky čemuž dojde k expanzi prostoru, zpomalení času a inertní pohyb, který vzniká v důsledku ztuhlé matrice systému, se začne rozpouštět. V tomto momentě se rezonance primární respirace – pole života, jež samo sebe uspořádává a jež stvořilo naše tělo – vnímavě sladí s matricí zdraví, zgelovatělé tekutiny se rozpustí a začnou volně proudit s pohybem zdraví.

Matrice zdraví, která je v tekutém stavu, dýchá společně s primární respirací a její tekutý pohyb přesně vypovídá o signálech, jež jsou vysílány buňkám jako informace o zdraví. Proteinové receptory v buněčných membránách jsou základní funkční jednotky buněčného vědomí, přičemž jeden protein signál přijímá a další na něj ihned odpovídá tím, že mění pozici buňky či její funkci. Dech života předává informace o zdraví tekuté matrici prostřednictvím tohoto sladění signálů a tekutá matrice pak tyto signály předává proteinům v buněčných membránách. Membrána pak zadá buňce instrukci, aby provedla specifickou funkci: přijala výživu; vypustila toxické látky; změnila svou polaritu; transkribovala nový protein; vyplavila hormon či neurotransmiter; změnila pozici buňky; změnila tvar buňky; duplikovala se; rozpustila se atd.

Když však stres promění tekutou matrici zdraví v tuhý gel, pak odpovídající inertní pohyby mění zdravé signály, jež vysílá primární respirace, a ovlivňují přenos informací, jež jsou předávány buňkám. Dojde k narušení zdraví a buněčné membrány jsou těmito neuspořádanými signály zmatené. Potřebují se chránit a v důsledku toho se uzavřou, následkem čehož se na buněčné úrovni sníží nejen schopnost vnímání, ale dojde též k dysfunkcím veškeré buněčné aktivity. Navrátí-li se však zgelovatělá základní substance opět do tekutého stavu, přenos zdravého pohybu mezi metabolickými poli a buněčnými membránami se obnoví, což podpoří všechny metabolické funkce a zdravou dynamiku a funkce buněk. 15 Poté, co systém znovu vstoupí do stavu funkční rovnováhy, buňky změní svůj tvar a přeorientují se k ose rezonujícího bioelektrického pole – ke střední linii. Tímto způsobem se buňky dostanou do přímého kontaktu s primární respirací a projevují zdravý tekutý pohyb, jenž je neopakovatelný. 16

Dojde-li ke zlepšení stavu buněčného zdraví, zlepší se rovněž koherence srdce, čímž se zvýší jeho schopnost řídit fraktální modulace, jež jsou potřebné k tomu, aby mohly v rámci celého systému distribuovat zdravé funkce.

Tento stav koherence můžeme u svého klienta vnímat jako dokonalý souvislý pohyb, který se pohybuje v rytmu nádechu a výdechu jako tekutá protoplazma.

Když se inertní pohyb změní v pohyb zdraví, pak se dezintegrace, nemoce a mrtvé buňky navrátí do organizovaného celku – a dojde k transmutaci. Síla navrátit organismus, jenž je ve stresu, do stavu koherence je jednou z funkcí života.

Učím své studenty, aby transmutaci ctili a dovolili zdraví, aby se mohlo v tichu a klidu znovu vytvořit. Spojí-li se tímto způsobem terapeut kraniosakrální biodynamiky se svým klientem, dotýká se mysteria živoucí matrice zdraví. Slovy Jamese Oschmana, autora knihy Energy Medicine, je matrice zdraví „...kontinuální a dynamickou ‚supramolekulární‘ sítí, která prostupuje každičkou částí našeho těla: Je nukleární matricí, jež se nachází v buněčné matrici, jež se nachází v matrici pojivových tkání. V zásadě platí, že dotýkáme-li se lidského těla, dotýkáme se neustále se propojujícího systému, jenž je tvořen doslova všemi molekulami v těle propojenými spletitou sítí života.

Embryogeneze: síla transmutace

Slovo transmutace původně označovalo alchymistický proces, v němž adept slučuje prvek olova se základní substancí, prima essentia, aby proměnil olovo ve zlato. Použijeme-li tento postup v biodynamice, pak transmutace znamená, že měníme substanci z aktuálního stavu koherence ve vyšší řád. Když se například dvě buňky – vajíčko a spermie – spojí, aby vytvořily lidskou bytost, jež obsahuje padesát miliard buněk fungujících koherentně jako jeden celek, pak jsme svědky transmutační síly embryogeneze.

Transmutace začíná okamžikem početí: Z embryonické protoplazmy vyvstane neviditelný elektromagnetický signál v podobě pole tvaru torusu. Tento signál, který je vysílán a znovu se vrací ve vlnách, je jakýmsi podpisovým vzorem embrya a pokládá základy pro vytvoření imunitního systému, jenž má schopnost rozpoznat sám sebe. (Schopnost rozeznat sám sebe od něčeho, co nejsem já, je životně důležitá funkce. Vnikne-li do embrya cizorodá látka, pak ji systém dokáže identifikovat, spustí reakci imunitního systému a embryo díky tomu přežije.) Během prvních dvou týdnů po početí je embryo amorfní protoplazmou. Nemá žádnou strukturu a je zcela čirou, tekutou krystalickou matricí. Kolem čtrnáctého dne jeho originální matrice (podpisový vzor) dále uspořádává buňky, které vytvoří v jeho centru linii, takzvaný primitivní proužek – objeví se první viditelná střední linie.

Střední linie: osa vyvíjejícího se embrya

Podstatou primitivního proužku je ticho a klid. Holografické elektromagnetické polární pole, vysílající svůj vlastní signál, spojuje odstředivé a dostředivé síly a vlévá do tekutin neomylnou inteligenci. Toto pulzující pole je řídící silou embryonálního vývoje. (Blechschmidt definuje vývojové pohyby jako submikroskopické metabolické pohyby, které se manifestují jako kineticky vzájemně propojený vývoj polohy, formy, tvaru a vnitřní struktury orgánů. 18) Primární respirace je inteligence, která vytváří dostatek potence k tomu, aby v embryonické tekutině se záměrem zažehla větší i menší víry, z nichž se během devíti měsíců stane plně rozvinutá lidská bytost.

Jakmile je pohyb tekutin aktivován, začne přitahovat specifické molekuly a přesně je směruje od chaotické periferie k centrálnímu klidu střední linie. Střední linie funguje podobně, jako by byla plícemi, jež vdechují do embryonické protoplazmy pokyny k vývoji. Tento dech je hnací silou, jež uspořádává molekuly v prostoru do geometrických tvarů v rámci metabolických polí, jež fungují jako formy pro anatomické struktury. 19 V těchto geometrických, formujících polích se jednotlivé molekuly mísí a slučují na specifické látky. Tyto látky se pak v různých kombinacích shlukují, transmutují a vytváří dvě vrstvy tkání: ektoderm a endoderm. Následná žhavá polarita mezi ektodermem a endodermem je jakousi výhní, jejíž žár vytvoří třetí centrální tkáňovou vrstvu, mezoderm.

Díky této intenzitě se mezoderm rychle vyvíjí a začíná růst jako kmen stromu z horní části primitivního proužku, z něhož se vytvoří strukturální střední linie – notochord. Z mezodermu začnou vyrůstat větve, které sahají do každé buňky v těle a vytvoří živoucí matrici či základní substanci umožňující nesmírně rychlou komunikaci mezi všemi jejími součástmi. Vývojové pohyby střední linie pulzují tekutou krystalickou matricí a koherentně řídí všechny buňky. Endoderm mezitím zformuje trávicí trubici a ektoderm neurální trubici, jež se spojí s notochordem, a vytvoří tři sousedící střední linie, z nichž každá má svou specifickou funkci při utváření lidského těla.

Notochord je jako ústředí, které vydává pokyny. Prochází procesem segmentace (odshora dolů), a vytváří tak jednotlivé segmenty embrya, v nichž se všechny tři zárodečné vrstvy buněk postupně diferencují na prekurzory a z těch se později vytvoří mozek, nervy, smyslové orgány, krevní destičky, lymfa, svaly, kosti, pojivové tkáně, orgány a žlázy. Nakonec, jakoby zpoza opony, se vynoří lidská bytost. O střední linii budeme ještě mluvit, avšak skutečnost, že dochází k proměně neviditelné vertikální linie do její viditelné podoby, jež se stane osou, kolem níž se utváří lidská bytost, ukazuje, že embryogeneze je silou, díky které dochází k transmutaci.

Z ezoterického hlediska je příkladem transmutace praxe tibetského buddhismu tonglen, při níž nadechujeme do srdce utrpení druhého, a pomáháme mu tak dojít úlevy. Řečeno jazykem biodynamiky, tento čin prostupuje inertní vzorce životodárnou září srdečního centra a mění je v procesu transmutace ve zdraví. Praktiky, jako je tonglen, nás připravují na dosažení nové roviny vnitřního vývoje. V tomto případě toužíme po dosažení neduálního vědomí, kde naše vnímání není odděleno od zdroje, od druhého člověka či od od jakéhokoli jiného aspektu stvoření. Individuální a univerzální vědomí, přestože jsou z funkčního hlediska protiklady, jsou dvěma stranami téže mince.

Neduální vědomí je jevištěm, na němž transmutace hraje v plnosti vědomí své mysteriózní drama.

Fulkrum transmutace: sinoatriální uzel

Fulkrem či centrem tohoto jeviště je sinoatriální uzel (SA uzel), v němž dochází k propojení nekonečného klidu a konečné formy. Zde, v SA uzlu dochází ke skryté respiraci: projevený svět formy je tvořen nekonečně různorodými neviditelnými pohybovými vzorci či elektromagnetickými frekvencemi, které prostupují srdeční oblastí a jsou pak vyzařovány do světa, transmutovány a oživeny. Nekonečný cyklus regenerace, v němž je hmota transmutována v ducha a pak zase zpět do nově uspořádané hmoty, je opakováním původního mystéria stvoření: z neviditelného se stane viditelné, jež opět zmizí a stane se neviditelným ve chvíli, kdy došlo plného projevu. 20 Duch transmutuje a získá fyzickou podobu člověka, a to, co je člověkem, transmutuje zpět do světa ducha. Transmutace se dotýká našeho myšlení stejně jako duchovních aspektů našeho bytí. V přirozeném klidu našeho těla mohou koherentním způsobem znovu vyvstat tytéž iluze, které v našem životě způsobují utrpení, a vyzařovat život.

Vnímáme-li svět pouze hlavou a vysíláme-li svou pozornost převážně směrem ven, cítíme se oddělení; spočíváme-li v srdci, jednotlivé části se koherentním způsobem stanou součástí celku.

Znovunapojení na celistost je primární funkcí Dechu života. Opakovaný kontakt s primární respirací, která je prima essentia tohoto specifického druhu transmutace, obnovuje vnímání celistvosti a znovu vytváří fyzické a psychické zdraví. Dech života je silou, která znovusjednocuje naše vnímání a tělo, a propojený systém se znovu spojuje s celistvostí života. Tato síla spočívá v našem těle jako ticho a klid v sinoatriálním uzlu, jakémsi jádru srdce.

Dech života

Dech života řídí síly embryogeneze, jež utvářejí lidskou bytost – síly, jež transmutují tak, že nejprve vytvoří imunitu a zdraví, potom v nás rozvinou integritu vnímání a dále pak podporují rozvoj našeho vědomí. Dech života pouze mění svou podobu, nikdy nás však neopouští.

Dech života a embryogeneze

Dech života vnáší do amniotické tekutiny holografickou matrici, a obdařuje ji tak inteligencí – zadává instrukce pro vytvoření lidské bytosti přímo embryu, takže k vývoji dochází z nitra. 21 Jak píše embryolog Dr. Eric Blechschmidt:

Početí je mistrem veškeré geometrie, již aplikuje samo na sobě. Nikdy nezadává chybné pokyny k vytvoření určitých úhlů či požadovaného množství. Nikdy nezadává pokyn k protínání spojnic na špatné straně a je mistrem veškerých fyzických i chemických reakcí. 22

Embryologické síly působí v polárním poli tvořeném odstředivými a dostředivými silami v embryonální protoplazmatické tekutině. Právě tyto tekutiny vytvářejí různá pole, v nichž dochází k vývojovým pohybům. Tvořivá inteligence Dechu života uvnitř embrya využívá tohoto dynamického napětí a dává buňkám pokyn, aby vytvořily zárodek. Podle Blechschmidta jsou vývojové pohyby prvních šest týdnů řízeny inteligentní biodynamickou aktivitou uvnitř amniotické tekutiny, nikoli geny:

Je všeobecně známé, že všechny buňky lidského vajíčka mají stejné chromozomy, přesto se však v mnoha ohledech liší. Tato skutečnost nás vede k závěru, že způsob, jakým geny reagují, musí být „řízen“ lokálními silami zvenku. Samotné geny nejsou původci procesu diferenciace. Kromě genetické informace je zde také mimogenetická informace, která… působí zvenku dovnitř, a tímto způsobem ovlivňuje zárodek. Z tohoto důvodu nemůže být proces diferenciace přikládán pouze působení genů. 23

Úloha embryogeneze v oblasti zdraví
a integrity vnímání

Když je lidské tělo dotvořeno, embryologické síly se transmutují v ty, jež udržují, chrání, obnovují a léčí. Síly, které tělo stvořily, ho nyní udržují zdravé. Jednou ze zásadních funkcí, jež zůstává stále přítomná, je imunitní systém, který má schopnost rozpoznat sám sebe. Tento systém se v embryu zažehne již při početí – ještě dávno předtím, než dojde k vytvoření nervového systému – a zůstává stále přítomný v podobě vědomí obsaženého v matrici základní substance a v buňkách. 25 Schopnost rozpoznat sám sebe – schopnost vědomí sebe sama – je naší identitou a základem integrity našeho vnímání, součástí této schopnosti je vnímání, reakce a učení. Pokud jsou všechny tyto vývojové aktivity ve stavu koherence, pak se naše tělo, náš imunitní systém, schopnost vnímání a učení nacházejí v prostoru zdraví a jsou silné. Tato koherence vzniká díky vývojovým pohybům v metabolických polích. Schopnost udržet si stav koherence či homeostáze lze nazvat „moudrostí těla“. 26 Tuto moudrost řídí srdeční centrum, které koherentním způsobem udržuje v těle homeostázi, což je funkční ekvivalent střední linie.

Srdeční centrum řídí nespočet funkcí: udržuje například komunikaci mezi veškerými buňkami v těle, řídí proces osmózy, tvorbu proteinů, náboj iontů, metabolické funkce trávicího systému, reguluje v těle hodnoty pH, krevního cukru, hormonů a hladinu neurotransmiterů. V celé této knize budeme zkoumat funkce našeho srdečního centra, jež je zároveň centrem našeho duchovního rozvoje, a to především, jakým způsobem jako orgán vnímání spolupracuje s moudrostí těla.

Embryogeneze a evoluce vědomí

Dech života má ještě další evoluční funkci: naplňuje základní lidskou touhu po jednotě se Zdrojem. Stejně jako každé vzácné semínko stvoří naše tělo, roste v podobě kořenů našeho zdraví a integrity našeho vnímání, až nakonec rozkvete na univerzální rovině tím, jak naše vědomí postoupí ve vývoji od egocentrismu k obejmutí celku. Tento vývoj je intimně propojen s naším osudem. Nezaměnitelným a jedinečným způsobem se objevíme jako integrální součást božského plánu, jímž je sloužit ve světě druhým. Lidská bytost v nás se ve svém srdci raduje z intimního objetí nekonečného bytí. Tím, že žijeme zároveň jako jednotlivý konečný člověk i nekonečné bytí, se můžeme uvolnit v dynamickém napětí protikladů a netrpíme již bolestí duality.

B poznámka redakce: eferentní 1. odstředivý; 2. vedoucí vzruch od centra na periferii (Slovník cizích slov, 2004). V této publikaci slovo eferentní označuje jakoukoli aktivitu vedenou zvenku, tj. terapeutem do systému klienta.

Dech života a nedualita

POZDĚJI V TÉTO KAPITOLE se blíže podíváme na neduální postupy. Nejprve se však musíme blíže podívat na nedualitu. V prostoru neduality se dostáváme do přímého kontaktu s Dechem života a jeho silami transmutace, které jsou jako něžná láska matky, jež vás nikdy neopustí.

Dech života je váš život, iluze nás však přesvědčují o opaku, což v nás vyvolává pocity oddělenosti. Můžeme se cítit odděleni jednoduše proto, že reakce našeho těla na stres nám brání ve vnímání celistvosti. Po celý náš život však nemůžeme být ve stavu oddělenosti a ve chvíli, kdy si to uvědomíme a zároveň se uvolníme do klidu v našem srdci, se naše spojení s Dechem života obnoví.

Toto obnovené spojení odhalí do očí bijící lež skrytou za často uváděným principem západního myšlení: „Myslím, tedy jsem.“ Pravdou našeho těla ve skutečnosti je: „Buď tichý a vědoucí… Ano, jsem.“ Osvojíme-li si tento nový přístup, naše vědomí se přeorientuje a usadí se v našem těle, uvolníme se v oblasti srdce a budeme spočívat v tichu a klidu. Myšlenky se utiší, iluze se stanou zřejmými a naše vnímání oddělenosti zmizí. Je to tak jednoduché.

Jedna z mých klientek poté, co při ošetření procítila své spojení s Dechem života, řekla: „Uvědomila jsem si, že jsem nikdy nebyla oddělena od jeho lásky, nemůže mě opustit; a přestože se můj život zdál být skutečný, nyní vidím, že to, co mě uvádí do stavu oddělenosti, jsou mé myšlenky na to, že se nacházím ve stavu oddělenosti.“

Klíčem k neduálnímu vědomí je vědomí všudypřítomné celistvosti.

Nedualita má mnoho jiných jmen: obrácený proud kundalini, regenerace sestupujícího proudu, jednota s Tao, mysl nezrozeného Buddhy, tělo dharmy, neoddělené a vtělené vědomí vnímajícího svědka, pradžňápáramitá či neochvějná přítomnost klidu a ticha. Bez ohledu na to, jak tomuto stavu říkáme, nedualita zůstává pro racionální mysl záhadou. Jak tedy může nekonečný Dech života s ohledem na naši duální povahu žít v intimním spojení s omezeností našeho lidství, aniž by docházelo ke konceptuální válce, která nás rozděluje na jednotlivé části?

Vnitřní válka a její role při vzniku nemocí

Kromě pocitu oddělenosti od naší esence existují i jiné iluze, jež živí naši vnitřní válku. Jak dobře například dokážeme přijímat bezpodmínečnou lásku, když do nás proudí? Je možné, že se díky emočním zraněním, která si v sobě jistě neseme, necítíme této bezpodmínečné lásky hodni. Myslíme si, že si ji musíme zasloužit. Namísto toho, abychom této lásce dovolili, aby námi mohla volně proudit, se od ní izolujeme, protože si myslíme: „Nejprve si ji musím zasloužit, být dokonalý a teprve potom mohu být milován.“

Pak si zvolíme programy, s jejichž pomocí se budeme transformovat – disciplinovanou duchovní praxi, více psychoterapie, novou striktní dietu, fyzicky náročnou jógu, tvrdší režim cvičení – jež mají očistit naše chyby tak, abychom se cítili hodni lásky. Proces transmutace je však přirozenou funkcí Dechu života a stejně jako něžná matka nás již teď bezpodmínečně miluje.

Hranice vlastní transformace

Naše úsilí, jak být lepšími, se v jistém stadiu může stát strategií, jak se vyhnout bezpodmínečné lásce. Sám jsem to zjistil jednoho dne ráno při meditaci: cítil jsem, jako bych padal v nekonečném vířícím temném a prázdném prostoru. V panickém strachu jsem horečně opakoval svou starou mantru, abych zmírnil intenzitu padání. Naštěstí jsem si všiml toho, co dělám, a přestal jsem mantru odříkávat. Téměř vzápětí jsem prošel jakousi neviditelnou bariérou – jako kdyby se propadlo dno – a ve svém vnímání jsem splynul s nekonečným tichem a klidem. Moje milovaná mantra se stala strategií kontroly, jež mě brzdila ve vývoji.

Je důležité, abychom dokázali rozpoznat, kdy jistá praxe splnila svůj účel a přinesla ovoce, avšak nadále již pro nás není užitečná a ve skutečnosti brzdí náš vývoj.

Iluze, které vzniknou v důsledku našeho negativního podmínění, nás udržují ve stavu vnitřní války. Například potkáte někoho, kdo se vám zalíbí, ale pak se ve vás ozve vaše zranitelnost: „Bojím se, že když ho/ji pozvu na rande, tak odmítne, proto to radši neudělám.“ Zaplaví vás pocity nedostatečnosti v podobě sebekritických myšlenek, které znepříjemní váš prožitek (nebo je vaše spojení tak krásné, že se nevhodným způsobem zamilujete do neznámého člověka). Na druhou stranu se může stát, že někdo něco řekne či udělá, co vás vyprovokuje, a drobné podráždění vyústí ve velký konflikt nebo vás zaplaví nechtěnými pocity. V každém případě jste uvězněni v opakujícím se vzorci, ať již je to zlost, obrana, vina, zahanbení, pohrdání sám sebou, strach, pochyby, zmatek, antipatie, touha, pobláznění, potřeba, chamtivost, pocit oddělenosti, strach ze ztráty, či pocit nedostatečnosti. Tyto pocity je lepší ponechat takové, jaké jsou.

Snažíme-li se změnit své nechtěné pocity, jsou pak mnohem intenzivnější. Věříme-li, že není v pořádku, když něco cítíme, a snažíme se mít své pocity pod kontrolou, měnit je, izolovat či potlačovat, pak je budeme vnímat mnohem výrazněji. Když začne být jejich intenzita nesnesitelná, pak se pokusíme uniknout a nakonec se od svých pocitů disociujeme nebo se je snažíme potlačit a náš systém se uzavře docela – nebo dojde k obojímu. Strategie kontroly našeho ega nás někdy pohltí natolik, že můžeme mít pocit, že není úniku. Je vám to povědomé? Tím, že odporujeme pravé povaze našich pocitů, aktivujeme sestupnou spirálu. Jakýkoli odpor vůči tomu, co je, zvyšuje moc ega, jež nás odděluje od vnímání celistvosti.

Prostřednictvím pocitů k nám hovoří přímo život.

Myslíme si, že když tedy své pocity zakryjeme, změní se v něco přijatelnějšího. Zůstaneme však uvězněni v iluzi imaginárního příběhu, který buď spočívá v minulosti, nebo ho projektujeme do budoucnosti. Změníme-li své pocity, oddělíme se od pravdy, jež do našeho těla neustále vlévá moudrost života.

Vyhýbáme-li se tomu, „co je“, negativně ovlivňujeme své zdraví. Jak jsem již uvedl, stres, který iluze způsobuje, vytváří v těle napětí, v jehož důsledku živoucí tekutá matrice tuhne a mění se v gel, což následně blokuje naše vnímání bezpodmínečné lásky a jen posiluje již existující destruktivní vzorce. Intenzita hrozby ještě zesílí, cítí-li ego potřebu ochrany a spustí stresové vzorce, které jsou v rozporu se zdravím a celistvostí. Jsme-li pohlceni hlukem stresu, naše vnímání se zamlží. Nemůžeme-li „slyšet“ rezonanci bezpodmínečné lásky ve svém těle, pak je to pozváním pro superego, jež vyslovuje svoje kritické poznámky, a my se pak cítíme ještě více nežádoucí. Sestupná spirála se roztáčí ještě rychleji. Je tu však něco, čeho bychom se měli obávat ještě víc: a to vlivu kultury. 27

Hypermaskulinní sklony. Naše vnitřní válka vzniká také v důsledku toho, že naše kultura klade příliš silný důraz na mužský způsob myšlení, což duchovní učitel Saniel Bonder označil za hypermaskulinitu. 28 Tím, že klademe příliš silný důraz na intelekt, jenž objektivizuje a soudí sám sebe, podceňujeme naše ženské pocity tělesných vjemů. Tyto dva protiklady jsou ve skutečnosti jedním proudem, který se setkává v našem srdci – z něhož se spojujeme s univerzální matricí – a je-li tento proud rozdělen na dvě části, je to začátek potíží.

Dovedete si představit, že byste potlačili polovinu své bytosti? Jaký by to byl pocit?

K této situaci dojde, když se naše mužská stránka projevuje jako suverénní přísný otec, jenž bedlivě střeží naši ženskou stránku (v tomto případě naše pocity), což zdánlivě vypadá, jako že ji chrání. Záměrem této skryté mužovy strategie je mít ženskou stránku pod kontrolou a ovládat ji, protože má z ženské síly strach. Tak vznikne válka, protože ženská stránka potřebuje k tomu, aby vzkvétala, hodně prostoru – potlačované pocity často vybuchnou a projeví se ve formě nevhodného chování.

Tato vnitřní válka mi připomíná Hermův kaduceus: dva hadi, kteří se obtáčejí kolem kmenu života. Jsou-li hadi v harmonii, nacházíme se v prostoru zdraví a evoluce vědomí. Pokud však spolu bojují, dochází k nemocem a nastává smrt. K této situaci dojde, potlačíme-li svoje pocity nebo pokud se snažíme mít pod kontrolou, co a kdy můžeme vyjádřit. Strategie kontroly však v každém případě vedou ke vzniku inertních vzorců, jež narušují koherenci našeho těla a rozbíjejí ji na chaotické části. Jsme-li však přítomni a dovolíme-li svým pocitům, aby byly takové, jaké jsou, a vyjádříme je vhodným způsobem, získáme větší spojení se svým tělem i s druhými lidmi, v harmonii s celkem. Mechanismus těchto inertních vzorců spočívá v tom, jak jsme se naučili reagovat na stres.

Eference: přirozená aktivita ega. Naše ego eferentním způsobem vyzařuje vědomí v podobě silového pole, aby mohlo vnímat prostředí, v němž se nachází. Měli jste někdy pocit, že se na vás někdo dívá? To je silové pole ega v akci. Toto pole užíváme k tomu, abychom dokázali vnímat ohrožení, které buď sami pociťujeme, nebo je vnímáme z druhých lidí či z prostředí, v němž se nacházíme. Toto pole ostražitosti ovlivňuje, jakým způsobem vnímáme to, co je, a následně reaguje strategií vytvořenou egem – ať už je to izolace, pocit oddělenosti, nadvláda, či vzorce vyhýbání. Přehluší-li ego proud našich vjemů, pak inertní vzorce, které se vytvoří, zastíní naše vnímání a vnesou do něj strnulé fixní vzorce opakující se jako zaseklá gramofonová deska. Vnímali jste někdy sami v sobě či ve svém klientovi tento „elektrický hukot“? Tato inerce využívá naší volně plynoucí energie k tomu, aby mohla tento obranný cyklus udržovat.

Zjednodušeně řečeno, inertní vzorce jsou jako paraziti, kteří se živí proudem lásky, jenž trvale prostupuje tekutou živoucí matricí našeho těla – krmí se životodárnými zdroji, které mají vyživovat naše zdraví, imunitu, vnímání a evoluci našeho vědomí. Přestože v nás inertní vzorce vyvolávají nechtěné pocity, nyní víme, že chceme-li je změnit, jsou pak mnohem intenzivnější a potřeba ega mít pocity pod kontrolou je také silnější. Jsme-li v těchto vzorcích uvězněni, můžeme se cítit bezmocní. Existuje však způsob, jak z toho ven. Spočívá v našem těle.

Ticho a klid: fulkrum, které spojuje

Ve chvíli, kdy se uvolníme a spočineme v přirozeném tichu a klidu ve svém těle a dovolíme svým pocitům, aby byly takové, jaké jsou, se začnou dít magické věci: vnitřní válka ustane, naše tělo se uvolní a potence, jež je držená v inertních vzorcích, se osvobodí. Síla, jež se skrývá v tichu a klidu, rozpustí inerci a transmutuje ji v pohyb zdraví – sama od sebe, bez naší pomoci. Kdykoli jsme uvězněni v inertních vzorcích, platí, že pokud se uvolníme a dovolíme si být takoví, jací jsme, naše tělo se znovu spojí se zdravím, s životem. Proud Dechu života pak prostoupí naším staženým tělem a okamžitě se navracíme ke zdraví. Jen na nás je, do jaké míry jsme ochotní nechat tento proud zdraví do sebe vstoupit bez odporu.

Podstatou mého učení je ponoření do neochvějného ticha a klidu, protože ticho a klid jsou mocným fulkrem ukončujícím vnitřní válku, díky čemuž se znovu navracíme k celistvosti. Fulkrum je ústředním bodem ticha a klidu, který nám umožňuje vykonat specifickou aktivitu. Shromažďuje v sobě energii ze soupeřících sil v prostoru, jež kulminují v podobě jisté aktivity. Fulkrum je branou v prostoru a čase: s tím, jak se ticho a klid prohlubují, rytmus ustupuje a dochází k expanzi prostoru. Fulkrum tedy určuje podobu aktivity v prostoru, protože v sobě nese potenciál jejího projevu. Fulkrum je uspořádávajícím centrem veškeré aktivity, ať již zdraví, či inerce. Všechno má své fulkrum: subatomární částice, molekuly, buňky, orgány, lidské tělo, společenství, stát, planety, solární systémy, vesmíry. Fulkrem našeho kosmu je Dynamický klid. Dr. Sutherland ho charakterizuje jako nekonečný prostor a říká nám, jak do něj vstoupit: „Buď tichý a vědoucí.“

Přestože může nějaká činnost působit dojmem oddělenosti, každá činnost je vzájemně propojena s ostatními činostmi skrze své fulkrum ticha a klidu. Fulkra jsou branami, jež spojují všechny body v prostoru, mezi odděleností a jednotou. Ticho a klid jsou jádrem každé aktivity, a proto jsou neustálým sjednocujícím principem, díky němuž se propojuje každá část se všemi ostatními částmi a s celkem. Tak dochází ke spojení nepatrně maličkého a nekonečna.

Přirozené ticho a klid střední linie v našem těle jsou naším osobním spojením s Dynamickým klidem a tedy se vším, co bylo stvořeno. Naše střední linie je však také sídlem „já“, a dualita tedy zůstává – existuje zde „já“, které je odděleno od „ticha a klidu“. SA uzel je pak tedy transpersonální neduální branou, v níž může být zároveň „já“ i „ticho a klid“. Obě oblasti spojuje takovým způsobem, že je celistvost možná. 29

Prakticky řečeno, spočíváme-li v SA uzlu, umožní nám to být v přítomnosti a dovolit životu být takový, jaký je. Dokážeme-li přijmout život ve všech jeho projevech, včetně svých vrtochů, zranění, skrytých slabostí, potřeb, touhy a pocitů nedostatečnosti, pak jsme již značně pokročili na cestě k nedualitě. Může se zdát, že je to jednoduché, avšak hluboko uvnitř si ego přeje, aby byl život jiný, než jaký je. Tento reflex je zákeřný a my jsme si jen málo vědomi toho, jak nepříjemné nám je to, co je, či jak často nás naše nepohodlí vede k použití strategií, jež se vyhýbají realitě, když se necítíme dobře. Nepřekvapí, že fulkrem tohoto protestu proti realitě je ego.

Ego není nepřítel

Ego má také své fulkrum ticha a klidu, které je ve spojení s celistvostí. Měli bychom porozumět tomu, že úkolem ega je oddělovat, nikoli sjednocovat. Aktivita ega má jinou funkci než ticho a klid. V kontaktu s egem tedy nedochází k expanzi prostoru, ale k jeho stažení, čas se nezpomaluje, ale zrychluje. Konfigurace naší osobnosti vytváří v egu takovou aktivitu, která vysílá svůj vlastní signál, má svůj vlastní „podpis“, vlastní kvalitu, jež vyjadřuje, jak vnímáme sami sebe – své „já“. Nemá smysl snažit se naše ego odstranit, přestože nám to mnoho duchovních cest radí, protože právě ego nám umožňuje orientaci v moderním světě a jeho rychlém životním tempu. Přesto bychom si však měli uvědomit, že v samém středu ega se nachází jemná, nicméně velmi odolná vrstva aktivity, která se zatvrzele brání celistvosti života. V kontaktu s celistvostí myšlení ustupuje a chaos se zvětšuje, což v egu vyvolává pocit blížícího se zániku – ztrátu vnímání sebe sama. Ucítíme-li, že „již nebudeme existovat“, vyvolá to v nás intenzivní pocit zranitelnosti. Ego ucítí, že nedokáže samo sebe chránit, a bude se cítit ještě více nejisté. Pak v nás vyvstanou obávané pocity strachu ze ztráty kontroly, zmatení identity a úzkost ze samoty. Když k tomu dojde, ego převezme vládu nad situací a spustí v nás obranné mechanismy „útěku či útoku“. 30

Je těžké se v životě uvolnit, když tak intenzivně cítíme, že by měl být jiný, než je. Pokud si však myslíme, že se musíme změnit dříve, než budeme hodni bezpodmínečné lásky, je to jemnou formou sebekritiky či pohrdání sama sebou. Cítíme se bezcenní, myslíme si, že nejsme dost dobří, a říkáme si: „přijmu sám sebe se vším, kromě toho, že jsem k ničemu, jsem slabý, špatný, líný či šílený – to musí jít pryč!“ Přestože je přirozené, že chceme, aby naše odporné povahové rysy odešly, k neochvějnému tichu a klidu dojdeme až tehdy, když přijmeme, kdo jsme.

Ironií je, že to, čemu se sami v sobě nejvíc bráníme, je přesně to, v čem bychom se měli uvolnit a přijmout to. Tyto rysy osobnosti v sobě nesou největší množství vědomí, jež se proměnilo v inertní vzorce a jež je tedy připraveno k tomu, aby bylo transmutováno ve zdraví.

Možná si myslíte, že ty části, které na sobě nejvíc nesnášíte a jimiž nejvíc opovrhujete, musíte odstranit nebo je změnit, abyste mohli pokročit ve vývoji. Jsou to však drahokamy, jež v sobě nesou největší potenciál, jenž, když je uvolněn pomocí ticha a klidu, umožní vašemu vědomí postoupit ve svém vývoji na další rovinu.

Ve chvíli, kdy se přestaneme snažit izolovat a měnit své pocity a odstraňovat své nedostatky, naše vědomí se rozšíří, uvolní a spojí se s těmito částmi nás samých. A spolu s tím se změní i naše tělo, které bude přesně zrcadlit naše nově nabyté vědomí. 31

Uvolníme-li se a přijmeme vlastnosti našeho ega, jež nás izolují a mají nad námi kontrolu, vstoupíme do stavu neutrálu, což spontánně změní celý proces. Bylo by nezodpovědné říci jen: „Uvolněte se do ticha a klidu ve svém těle,“ zatímco jste zcela uvězněni intenzitou vašich nechtěných pocitů. Pokud se však ve svém těle uvolníme a dovolíme svým pocitům být takové, jaké jsou, pak v něm vyvstane přirozené ticho a klid. Má to však jeden háček: nemůžete se zkusit uvolnit, je třeba dovolit, aby uvolnění přišlo samo. A to je neutrál.

Pohled na sebe sama očima neutrálu

Neutrál je tiché místo spočinutí, v němž se stáváme přímým svědkem vlastní transmutace. Uvolníme-li se ve svém srdci a dovolíme-li věcem být takové, jaké jsou, pak se inertní energie, která vězní naše vnímání, uvolní a osvobodí se vzorce strachu, kontroly, popírání, izolace či vyhýbání, jež vytvářejí inertní vzorce brzdící proud života. Osvobodí-li se tyto vzorce v neutrálu, pak se zaangažované síly koherentním způsobem spojí s celkem. Přijmeme-li skutečnost, že nejsme nepřítelem našeho bytí, přestaneme používat nespočet různých metod k tomu, abychom se transformovali, změnili nebo se zbavili těch částí nás samých, které se nám nelíbí. Vidíme, že chytré eferentní hry ega, jejichž záměrem je naše „zlepšení“, „rozvoj“, „větší duchovno“ či „transformace“, pouze vytváří větší pocity oddělenosti.

Proměníme-li „já“ v subjektivní problém, který musíme vyřešit, pak máme skutečně problém. Jsme ale opravdu „špatní“?

Ano i ne. Díky přímému tělesnému kontaktu se životem máme možnost vidět, že příroda není nastavena negativně, tak proč bychom se tak měli chovat sami k sobě? Biologické procesy negativně pouze někdy zdánlivě působí, protože se pohybují mezi dvěma polaritami. Jsou však ve stavu dynamické rovnováhy protikladů, jež koherentně spolupracuje s Dechem života. Příroda je neduální. Nic zde není odděleno. Je zde ticho a klid, z něhož vystupuje nekonečné množství vzorců, které vytvářejí formu uskutečněnou silami polarity. Dovolíme-li si být takoví, jací jsme, pak dovolíme životu, aby se odvíjel tak, jak je, a vstupujeme do prostoru neduality.

Neduální biodynamické ošetření

Během ošetření můžeme pozorovat, jak postupujeme od stavu oddělenosti k celistvosti. Náš klient si dovolí vnímat proud Dechu života do té míry, do níž se dokáže přestat identifikovat se strategiemi kontroly svého ega, a může se ponořit do ticha a klidu tak, že  jeho systémem může volně a bez odporu proudit primární respirace. Dovolíme-li, aby nás prostoupil Dech života, oddělené části se osvobodí a znovu se spojí s celkem, což je prostor zdraví.

Zaznamenáte-li, že váš klient vstoupil do stavu neutrálu, budete vnímat, že se jeho tělo postupně uvolňuje a nakonec vstoupí do stavu rovnováhy autonomního nerovového systému, jeho ostražitost se sníží a zmírní se i mechanismy útoku či útěku. Klientovo ego se nakonec uvolní a uklidní, což jsou funkce parasympatické větve autonomního nervového systému. Klientův neutrál se postupně prohloubí, lokální pohyb tkání ustane a ticho a klid se rozšíří do celého jeho těla. To je první krok na cestě k nedualitě: když se oddělené části znovu spojí v prostoru ticha a klidu, klient může říct: „moje tělo se vznáší v tichu a klidu.“ Až klient dostatečně přivykne prostoru celistvosti, vyvstane zde jistá přítomnost, jež sladce plyne v ladném, jemném tekutém pohybu, který se podobá dýchání a díky němuž se celý jeho systém pohybuje v rytmu tidu. Nic zde není odděleno.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ticho a klid.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.