Přeložila Hana Eassey

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Odier, Daniel

[Yoga Spandakarika. Česky]

Jóga Spandakárika : původní posvátné tantrické texty / Daniel Odier ; z anglické verze Yoga Spandakarika: The sacred texts at the origins of Tantra ... přeložila Hana Eassey. -- První vydání v českém jazyce. -- Praha : Maitrea, 2018. -- 199 stran

ISBN 978-80-7500-405-5

233.3 * 233.4 * 233.3-1/-9 * 233-282 * 2-536.6:793.32 * 2-587.7 * 243.6 * (540+549.1) * (049) * (0.072)

– Vasugupta, činný 8. století-9. století. Spandakáriká

– šivaismus -- Kašmír

– šaktismus -- Kašmír

– učení šivaismu -- Kašmír

– tantra

– spirituální tanec

– duchovní zkušenosti

– mahámudra

– jóga Spandakárika

– pojednání

– komentáře

22/24 - Náboženství Dálného východu. Indická náboženství. Hinduismus. Buddhismus [5]

Originální francouzská verze byla vydána ve Francii nakladatelstvím Editions du Relié pod názvem L’INCENDIE DU COEUR Le chant tantrique du frémissement.

Daniel Odier

Jóga Spandakárika

Yoga Spandakarika

Copyright © Daniel Odier, Les éditions du Relié, 2004, 2016

Translation © Hana Eassey, 2018

Czech edition © MAITREA a.s., Praha 2018

ISBN 978-80-7500-405-5

Milí čtenáři,

snažíme se, aby naše knihy byly perfektní. Pokud i přesto objevíte v knize nějakou chybu, napište nám na nakladatelstvi@maitrea.cz a my ji rádi opravíme.

Díky, Vaše nakladatelství

Obsah

Předmluva

Starověký
text

Spandakārika:
Tantrická píseň posvátné pulzace

Komentář

První proud
(Verše 1–16)

Druhý proud
(Verše 17–27)

Třetí proud
(Verše 28–52)

Závěr:
Měl by člověk praktikovat Mahámudru?

PŘÍLOHA 1

Vidžňánabhairava tantra

PŘÍLOHA 2

Přirozené osvobození
prostřednictvím nezastřeného zření, rozlišující inteligence

Poznámky

Knihy s příbuznou tematikou

MAITREA také vydala:

Předmluva

SVÝM PRVNÍM SETKÁNÍM S VELKÝMI čínskými, tibetskými a kašmírskými mistry vděčím za to, že mi umožnila nahlédnout podstatnou podobnost čchanu[1], tantrismu, dzogčenu, tibetské mahámudry a původní mahámudry (původem z kašmírského šivaismu, mystického uctívání Šivy vycházejícího z učení Mahásiddhů, a šivaismu civilizace údolí Indu před 6000 lety.) Šiva je považován za stvořitele tance a jógy. Jeho příbytkem je hora Kailás. V ruce třímá trojzubec, jehož hroty symbolizují lidstvo v jeho trojí podobě – jako božství, jako chrám a zároveň jako uctívajícího. V hlavní větvi trojzubce tato trojnost symbolicky splývá v jednotu.

V roce 1967 jsem ve věku dvaadvaceti let opustil svět knih a ocitl se rovnou v úchvatné Indii, jež mi postupně zničila všechny představy, které jsem si do té doby o spiritualitě vytvořil. Vydal jsem se do Dillí, vyzbrojen doporučujícím dopisem, který mi velmi ochotně napsal francouzský reportér a duchovní učitel Arnaud Desjardins poté, co jsem projevil nadšení pro jeho filmový seriál Mystéria Tibeťanů. V Dillí jsem se poznal s ředitelem Tibetského muzea, jenž mne poslal do Kalinpongu, kde jsem se měl setkat s nejvýznamnějším duchovním vůdcem školy Ňingmapa jménem Dudžom Rinpoče.

Náhoda (což je výraz, který spiritualisté proklínají) tomu chtěla, že jsem se ocitl před domem, kde bydlel čínský akademik jménem Čien Ming Čen, autor zhruba stovky prací, které nebyly na Západě nikdy publikovány. Z drobného vousatého muže, oděného do obnošeného, skvrnami posetého roucha, vyzařovala oslnivá energie a bujará radost.

Podal mi čaj před obrazem jogínky s doširoka roztaženýma nohama, kde trávil dny a v časných ranních hodinách v nepřetržité extázi rozjímal. Daroval mi přes dvacet svých knih, jež mám dodnes. Mezi nimi byl i komentář k Vidžňána-bhairava tantře^1. Bylo tedy zjevné, že dílo, jež bylo původně součástí mahámudry pocházející od siddhů kašmírského šivaismu, existuje i v čínštině.

Toto setkání představovalo zárodek veškerého budoucího vývoje mého přístupu. Ze všech prací, které mi daroval (a jež jsem s sebou jako himálajská mula poctivě vláčel), mne okamžitě nejvíc fascinovala Vidžňána-bhairava tantra. Čien Ming Čen byl nejen stoupencem čchanu, nýbrž také dzogčenu a mahámudry. Od roku 1947 pobýval ve své poustevně, aniž by se z ní kdy vzdálil. Pár zvídavých duší, které mu nyní financovaly vydávání jeho publikací, si však dokázalo k němu najít cestu. Fascinoval mistry hinajánového i mahájánového buddhismu, stoupence vadžrajány i vědce a akademiky. Strávil jsem v jeho společnosti pouze několik hodin, tento čas byl však rozhodujícím faktorem mého otevření se všem třem zmíněným proudům.

Čien Ming Čen byl velmi prostý. Vysvětlil mi nejprve ideální podmínky pro založení poustevny. Dodnes si je pamatuji a řídil jsem se jimi i při výběru místa pro svůj retreat v Toskánsku. Poté mi se svou příslovečnou skromností řekl, že mne na cestě nemůže vést, protože jeho poustevnická přísaha mu dovoluje pouze praktikovat, a zároveň proto, že sám ještě nedosáhl konečného plodu. Odkázal mne k Dudžomu Rinpočemu, velkému mistrovi a vůdci Ňingmapy, což byl shodou okolností tentýž učitel, jemuž jsem měl předat doporučující dopis od ředitele Tibetského muzea v Dillí.

S lítostí jsem opouštěl tohoto pozoruhodného muže. Ještě téhož dne jsem dorazil k hezkému, indicky vypadajícímu příbytku. Byl to bungalov posazený na kopci. Zde mne srdečně přivítala Rinpočeho žena. Za těchto zlatých časů byli velcí mistři překvapivě dosažitelní. Pouze velmi málo lidí ze Západu se tehdy pídilo po dharmě. Dudžom Rinpoče mě záhy přijal. Byl to velmi laskavý muž s pohledem otevřeným do nekonečna a neutuchajícím úsměvem na tváři. Snoubila se v něm zároveň až ženská jemnost s působivou silou. Měl dlouhé vlasy a pod tibetským oděvem nosil západní tričko. Splnil mi všechna přání, která jsem vyslovil. Měl jsem v té době hlavu plnou naivní představy, že mám napsat knihu o tibetských malbách. Od skvělého vydavatele uměleckých děl Alberta Skiry, jenž mě kdysi přemluvil, abych si udělal pár kurzů fotografie uměleckých obrazů, jsem přijel vybaven nejrůznějším náčiním. Dudžom Rinpoče mi nechal vynést z chrámu srolované thangky a sledoval, jak je všechny fotografuji. Pak mne se svým příslovečným humorem v hlase informoval, že k tomu, abych pronikl do jejich tajemství, budu muset praktikovat příslušnou cestu.

Potíže na čínsko-indické hranici byly tehdy tak velké, že cizinci se nemohli v Kalimpongu zdržet déle než tři dny. Indické úřady jednaly pod tlakem akutního pocitu špionážní mánie a každého cizince považovali za potenciálního informátora Číňanů. Dudžom Rinpoče, když viděl mé nadšení, mi v průběhu každého z mých třídenních pobytů předával esenci učení dzogčenu; trvalo mi třicet let, než jsem pochopil, jak jednoduché, rozsáhlé a zároveň přímočaré jeho předávání bylo. (Následně jsem měl možnost se setkat s Kalu Rinpočem a vyjádřit mu svůj vděk.) Před odjezdem mi Dudžom Rinpoče dal doporučující dopis určený jednomu z jeho žáků, Čatralu Rinpočemu, což byl rovněž velký mistr dzogčenu, který žil nedaleko Dárdžilingu.

Setkání s ním se ukázalo jako drsné a vyvedlo mne z míry. Dorazil jsem na místo, kde Čatral Rinpoče bydlel, otevřel si dveře jeho příbytku, či spíše chatrče, a našel ho v rozjímání. Měl doširoka otevřené oči a naprosto nehybným pohledem zíral před sebe. Pamatuji si koš se žhavými uhlíky, termosku na stole a kalendář s podobiznou Gándhího. Tváří v tvář mistrově tichu jsem vestoje vytáhl dopis. Místo, aby si ho přečetl, s neomalenou příkrostí na mě vybafl, co že tu chci. Vypravil jsem ze sebe svoji prosbu a přitom se třásl po celém těle; tak úžasně divoká energie z něj vyzařovala. On nato vyskočil, popadl mě za límec a dovedl mne za svůj brloh, kde stálo šest malých cel stlučených z prken a pokrytých plátěnou střechou. Otevřel dveře jednoho kamrlíku a vstrčil mě dovnitř. Cela připomínala spíš latrínu než místo na kontemplaci. Pak se zeptal: „Jsi připravený strávit tady šest let?“ Při této děsivé představě, opanovaný strachem ze zimy, deště, mlhy a uzavřenosti toho mrňavého prostoru, jsem okamžitě vyskočil ven. On se začal smát a povídá: „V tom případě pro tebe nemůžu nic udělat. Začni tím, že se naučíš tibetštinu.“

Byl jsem naprosto šťastný, že se mi podařilo od něj utéct. Když jsem byl již na odchodu, poněkud přátelštějším tónem za mnou zavolal: „Škoda. Přijímám jenom šest žáků najednou. Bylo tu jedno volné místo. Měl jsi příležitost dosáhnout probuzení. Běž nicméně do Sonady, je to pár kilometrů. Tam najdeš svého mistra.“

Pochodoval jsem v silném dešti a blahořečil bohům za to, že mi umožnili uniknout ze spárů toho velkonosého tajfunu. Představoval jsem si, že mistr, který mne očekává, bude ještě bláznivější. Čekalo mne však jedno z největších překvapení v životě. Vstoupil jsem do místnosti, kde jsem spatřil starého muže úžasného vzezření, s očima plnýma lásky, jak si hraje s kočkou. Hra spočívala v tom, že se snažil na hlavě kočky udržet v rovnováze několik plechovek a kočka na něj zírala jako hypnotizovaná. Po krátkém rozhovoru mi Kalu Rinpoče na místě řekl, že ho mohu považovat za svého mistra, popřípadě za svou matku. Zvolil jsem druhou možnost a naprosto se v jeho přítomnosti uvolnil. Láska, kterou vyzařoval, připomínala tišící a výživný elixír.

Právě v Sonadě jsem podstoupil dlouhé hledání, jež o mnoho let později vyvrcholilo předáním mahámudry. V průběhu následujících týdnů jsem zjistil, že Čatral a Kalu Rinpoče jsou si velmi blízcí a Čatral jezdil ke Kaluovi docela často na návštěvu. Za volantem svého džípu si počínal jako nepříčetný blázen. V době mého pobytu nikdy nevynechal příležitost k posměšné poznámce o tom, jak tomu namyšlenému zápaďákovi laskavě utřel nos.

V letech, kdy jsem následoval učení Kalu Rinpočeho, jsem pochopil, že Kalu zrealizoval jak učení dzogčenu, tak mahámudry, a že dosáhl přímého vhledu, na což je třeba mnoha a mnoha životů. Kalu Rinpoče pravil:

Mahámudra, neboli Velký symbol, a dzogčen, čili Velká dokonalost, vskutku překračují rozlišení mezi meditací a nemeditací; proto není vlastně správné jedno či druhé jakkoli pojmenovávat. Protože jsou výsledkem veškerých praxí, v běžném smyslu lze říci, že jsou nejvyšší formou meditace. Někteří rozlišují mezi dzogčenem a mahámudrou. Dělat mezi nimi rozdíl je však bezpředmětné, protože se v zásadě jedná pouze o dvojí označení téhož prožitku.2

Později jsem se dozvěděl, že Kaluův otec, jogín a lékař, byl žákem slavného učitele Mipama Rinpočeho, což byl jeden z velkých mistrů Ňingmapy. Několik vzdělaných mistrů této školy potvrdilo, že čchanoví mistři po porážce v proslulé debatě v Samje se museli stáhnout z Tibetu, avšak Ňingmapa a Kagjupa uchránili esenci čchanu pod názvem dzogčen a mahámudra. Zkoumáním této oblasti se dnes zabývá řada akademiků a jedním ze zajímavých materiálů je např. článek Guilaina Maly s názvem Zen, racines et floraisons, otištěný v časopise Tch´an.3 K dalším zajímavým publikacím patří: Mahamudra: The Quintessence of Mind and Meditation (Kvintesence mysli a meditace) od Takpo Tashiho Namgyala^4, a spis A Spatious Path to Freedom: Practical Instructions on the Union of Mahamudra and Atiyoga (Prostorná cesta ke svobodě: Praktické pokyny k sjednocení mahámudry a atijógy) od Karma Chagméa^5. Oba zmínění autoři se do hloubky zabývají daným tématem.

Jakmile jsem se obeznámil s čchanem, nijak mě nepřekvapilo, že se učení bódhidharmy^6 o „dvou vstupech“ systematicky probírá jak v dzogčenu, tak v mahámudře a že mu Dudžom Rinpoče i Kalu Rinpoče věnují ve svém učení významné místo.7

V roce 1975 jsem potkal jogínku Lalítu Déví, jež se pak stala mojí učitelkou a předala mi učení pratjabhidžňá a spandy pocházející z kašmírského šivaismu. To mi umožnilo posunout se ještě o krok dál a pochopit, jaký vliv měli kašmírští siddhové na tibetský buddhismus. Příbuznost je tak významná, že Alain Danielou dokonce uvádí, že „tibetský buddhismus je maskovaný šivaismus“8. Jedním z nejpřekvapivějších příkladů je Sarahova Queen´s Doha (Královnina píseň), kde nalézáme následující verše:

[Šivaistický] jogín, v němž se zrodilo čisté [pseudoexistenciální] vědomí [jež mu údajně předal sám Šiva], [a tudíž] v sobě nemá žádný strach, nosí [pro okrasu] Šivovy insignie, a přitom se poohlíží po ženě narozené na chudém předměstí.

… Vstřebá její vlastnosti a [na oplátku] nabídne své čisté vědomí.

V nitru se mu rozléhá intenzita bezprostředního prožitku a on zároveň bere čisté vědomí – opravdovostí Bytosti [jež působí uvnitř] povzbuzené ke zvýšené citlivosti, přibližujíce se k chuti [nicoty Bytosti překypující vším v nejvyšší dokonalosti] – jako prožitek mahámudry.9

Učencům s buddhistickými sklony je tato pasáž nepohodlná, a tak ji buď rozšiřují o podobné verše uváděné v závorce, nebo ji rovnou vynechávají, aby se zbavili poukazu na šivaismus; stejně tak často prostě opomíjejí jakoukoli zmínku o mistru Sarahovi, což byl šivaistický jogín.

Zdá se, že v 7. a 8. století, a pravděpodobně i později, panovala v Kašmíru velká svoboda ducha, a že si jogíni a jogínky, když přišlo na dosažení nejvyššího cíle, nedělali žádné starosti ani s mistrovskou etiketou, ani s příslušností k té či oné skupině. Velký učitel Abhinavagupta měl sám mnoho učitelů a něketří z nich nebyli šivaisté.

Představením textů čchanu, dzogčenu a mahámudry, tedy čínských, tibetských a kašmírských děl, se zde snažím zprostředkovat možnost znovuobjevení naprosto otevřené mysli. Jedná se o texty, jež vzájemně propojuje pouze mystická zkušenost. Řada z nich je zde přeložena do angličtiny (a češtiny) poprvé. Učení v nich obsažené pochází od velkých mistrů kašmírské, tibetské a indické tantry i od velkých čchanových mistrů, kteří předávali esenci mahámudry. Jsou to: Abhinavagupta, Kšémarádža, Vasugupta, Kallata, Utpaladéva, Lalla, Savari, Virúpa, Mazu, Nju-tou, Tao-sin, Dahui, Čen-huei, Fojan, Pao-tče, Mačig, Jung Čia Hsuan Čueh, Džairatha, Padmasambhava, Vimalakirti a Juanwu.

Dodám, že na oslavu sjednocení tří proudů, které mne nejsilněji ovlivnily, jsem byl v roce 2002 v Katalonii vysvěcen od čchanového mistra Kosena v linii Sótó zen. Co to znamená „mnich“? Podle Kosena je mnich prostě ten, kdo je „v harmonii s vesmírem“. Krásná definice, která vnáší prostor do mnišské přísahy a vrací ji zpět do nekonečné jednoty. Poté jsem se na jaře 2004 v Číně setkal s čchanovým velmistrem Jing Hui. Byl následníkem v dharmě Xu Juna, jenž byl znám spíše pod jménem „Prázdný mrak“ (1839–1959).[2] Prázdný mrak je považován za největšíhočchanového mistra 20. století. Můj mistr Jing Hui mi udělil čchanové vysvěcení škol Lin ťsi a Kaodong a také mi dal povolení předávat Zhao Zhouova ducha čchanu na Západě.10

Jak být v harmonii s vesmírem? Zdá se, že k tomu jsou nezbytné určité předpoklady: zbavte se veškerých přesvědčení; metafyziku přenechte přívržencům absurdna; pochopte, že naděje je pokroucený strach; postavte se realitě přímo; vzdejte se romantických snů na realizaci; zapomeňte na sentimentální neurózu; hrajte si s vlastními hranicemi; dívejte se na vlastní zmatenost; žijte život bez náboženských a duchovních cetek, aniž by se z vás přitom stali úzkoprsí materialisté, jež si dělají nového boha z racionalismu; mějte odvahu být sami; nestavte proti sobě Esenci a realitu; oddejte se požitku čisté subjektivity; pochopte, že je všechno skutečné; a nakonec jednoho dne poznáte povznášející ticho. Lze o takovém člověku říci, že je mystikem? Podle šivaistů ano. Podle čchanových mistrů ano. Podle stoupenců mahámudry ano. Ve skutečnosti jde pouze o to, aby člověk buď všemu řekl ne, nebo aby všemu řekl ano, a aby byl obrazoborcem, jenž jde tak daleko, že zapomene i na prostředek, který ho dovedl k takovéto formě radikálního myšlení. V krátkosti řečeno to vyžaduje bláznivou moudrost.

Komentář ke každé sloce Spandakáriky neboli „Písni posvátného chvění“ se skládá ze tří částí: první část jsem nově napsal já, druhá část je citací některého z velkých mistrů mahámudry a třetí část je přepisem ústního učení z mých seminářů na téma tohoto textu. Po komentářích ke každému ze tří „proudů“ Spandakáriky následuje báseň. První z nich je od jogínky Mačig Labdrön, druhá od Padmasmabhavy a třetí od Tilopy. Následují dvě přílohy: první je překladem celého textu Vidžňána-bahirava tantra, druhá je alternativním překladem Padmasambhavovy básně uvedené na konci druhého proudu.

Nyní, kdy jsem z mahámudry učinil svoji jedinou praxi, jsem v rozjímání nad nespoutaným mořem poznal, že vědění rozděluje, zatímco praxe sjednocuje.

1) Čínský čchan, též označovaný jako ´čan´ nebo ´tchan´, je japonský zen.

2) Jedná se o skutečná data. Xu Jun žil 120 let stejně jako Zhao Zhou.

Starověký
text

Spandakārika:
Tantrická píseň posvátné pulzace

SPANDAKÁRIKA NEBOLI „PÍSEŇ POSVÁTNÉ PULZACE“ je jedním ze základních textů kašmírského šivaismu. Byl zjeven samotným Šivou světci Vasuguptovi na počátku 9. století. Ještě přímočařeji lze říci, že toto učení vytrysklo jako pramen přímo z Vasuguptova srdce. Představuje esenci tantry a je uspořádáno do 52 pozoruhodně zhuštěných veršů, jež hovoří v náznacích. Písemně je zaznamenal sám Vasugupta nebo jeho žák Kallata.

Některé zdroje tvrdí, že Vasugupta přijal verše ve snu, když přebýval v jeskyni na hoře Kailás. Hora Kailás je mytickým domovem boha, jenž v ruce třímá trojzubec a jenž zplodil posvátnou Gangu. Kromě Vasugupty byl dalším důležitým mistrem tradice Kšémarádža. Od něj pochází dlouhý komentář k první sloce a vděčíme mu za spis Pratjabhidžňa-hrdajam neboli „Srdce sebepoznání“. Kšémarádža prohlásil, že Vasugupta nalezl verše vytesané do skály, a zmíněné místo je dodnes předmětem uctívání.1

Kšémarádža ve svém komentáři zdůrazňuje skutečnost, že „Píseň posvátné pulzace“ je dílem Mahámudry, jež byla později předávána a vešla ve známost prostřednictvím tibetské linie a jež představuje vrcholné učení školy Kagju. Mahámudra se často překládá jako „Velká pečeť“. Název poukazuje jednak na tajemství obsažené v jejím učení a jednak na to, že v určitém smyslu zpečeťuje vše, co jí předcházelo. Kašmírští učitelé však název interpretují jako „Velký vesmírný pohyb“, neboť uskutečnění Mahámudry souvisí s Matsjendranáthovou jógou. Matsjendranáth, velký siddha, jenž žil pravděpodobně v 7. století v oblasti Ásámu, byl zakladatelem kašmírské linie. Abhinavagupta, velký mistr a filozof 10. století, vzdává Matsjendranáthovi poctu ve svém díle Tantra-lóka, jež představuje souhrn veškerého tantrického vědění.

Matsjendranáthova jóga je velmi hlubokým učením, jež v dnešní době již téměř vymizelo. Pravděpodobně se jednalo o formu, která předcházela hatha-józe. To, co ji činí obtížnou, je její nesmírná jednoduchost. Nejstarší mistři této dávné tradice došli k závěru, že vše je vesmírným pohybem. Všechno, včetně hmoty, považovali za vědomí. Forma jógy, kterou přijali a rozvinuli, byla výrazem tohoto poznání. Vesmírný pohyb je posvátným tancem, jejž nazvali tándavou. Tándava se rozvíjí ve třech fázích: v první fázi se tělo vsedě uvolní do okolního prostoru, dech se zklidní a vědomí se otevře posvátné vibraci orgánů, což umožní vnitřní pulzaci, aby se osvobodila a spojila se tak s nekonečnem. Lalíta Déví připodobňovala tento vnitřní jev pocitu, jaký bychom měli, kdyby v našem vnitřním prostoru poletovala můra. Tělo se postupně, krůček po krůčku, přepíná do extrémně pomalého mimovolního pohybu, při němž se končetiny, vedené dechem, jakoby v kruzích plynule rozvíjejí od těla.

Ve druhé fázi jogín ponechává paže volně se otevírat do prostoru, páteř je přitom velmi pružná a poddajná, oči mírně pootevřené, jazyk naprosto uvolněný, perineum otevřené a dech volně plyne. Lopatky jsou otevřené jako roztažená křídla a poskytují rovnováhu tělu, vyvažující jeho běžnou tendenci naklánět se dopředu. Celá tato praxe se provádí s představou, že je člověk nahý a vznáší se v půlnočním temně modrém prostoru.

Ve třetí fázi se jogín zvedne, postaví se a umožní tělu, aby vyjadřovalo Šivův tanec v prostoru. Ztělesnění Šivova tance vypadá jako velmi volné tai-čchi, nesvázané žádnými pravidly. Postupné propojování těchto pohybů tvoří celou kašmírskou jógu. V této podobě mi ji také předala moje mistrině, jogínka Lalíta Déví^2.

Jedná se o nesmírně jemnou a obtížnou jógu, jež vyžaduje tisíce hodin praxe. Její výhodou je, že při ní není třeba žádné jiné fyzické cvičení. Polohy těla při této józe znázorňují sochy v tantrických chrámech a lze je pozorovat také u tibetských soch a maleb. Téměř vždy zpodobňují jogíny, jogínky i bohy v jemném pohybu, jejž si člověk může představit jako vesmírný tanec. Tato původní tradice, svou povahou nesmírně jemná a prostá, postupně upadla v zapomnění a nahradila ji nápadnější a vizuálně poutavější hatha-jóga.

Spandakārika představuje filozofii, jež se zrodila z uvedené praxe. Její jóga nám umožňuje návrat ke zdroji původního a základního vědomí.

PÍSEŇ POSVÁTNÉ PULZACE

1.

Ctihodná Šankari (Šakti), zdroj energie,

otevře oči… a vesmír se znovu vnoří do čistého vědomí;

zavře je… a vesmír se projeví v ní.

2.

Posvátná pulzace, ono místo stvoření i návratu,

nemá naprosto žádných hranic, neboť je beztvaré povahy.

3.

Tantrik, byť i v dualitě, směřuje přímo k nedvojnému zdroji,

neboť čistá subjektivita vždy dlí v samém nitru jeho podstaty.

4.

Veškeré relativní představy spojené s egem znovu naleznou svůj klidný zdroj, ukrytý hluboko pod různými stavy.

5.

Potěšení a utrpení, ani předmět a objekt, nejsou v absolutním smyslu ničím jiným než prostorem hlubokého uvědomění.

6., 7.

Pochopit tuto základní pravdu znamená spatřovat všude absolutní svobodu. Proto i sama činnost smyslů spočívá v této základní svobodě a odtud prýští.

8., 9.

Proto i člověk, který znovu objeví tuto esenciální posvátnou pulzaci vědomí, unikne pochmurnému zmatku omezené žádostivosti.

Takto je osvobozen od nesčetných impulzů souvisejících s egem a zakouší nejvyšší stav.

10.

Srdce si pak uvědomí, že skutečná vrozená povaha je jak univerzálním činitelem, tak subjektivitou, jež vnímá svět. Pohrouženo v pochopení, ví a jedná podle svého přání.

11.

Jak by pak mohl takovýto tantrik, naplněný úžasem a neustále se navracející ke své základní podstatě jakožto ke zdroji veškerého stvoření, podléhat transmigraci (převtělování) duše?

12.

Pokud by prázdno mělo být předmětem rozjímání, kde by pak bylo vědomí, jež ho vnímá?

13.

Považuj proto kontemplaci na prázdnotu za důmyslný trik obdobné povahy jako hluboká neúčast ve světě.

14., 15., 16.

Konání i konající jsou ze své podstaty jedním. Teprve tehdy, když je konání rozpuštěno vzdáním se ovoce činů, dynamika vycházející z ega se vyčerpá a tantrik, ponořen v hluboké rozjímání, objevuje posvátnou pulzaci osvobozenou od spojení s egem. Vyjeví se hluboká podstata společná všem činům a ten, kdo zvnitřnil pohyb žádostí a přání, již nezná rozpouštění. Nemůže přestat existovat, neboť se vrátil do nejniternějšího zdroje.

17.

Probuzený tantrik si je vědom neustávající posvátné pulzace, a to ve všech třech stavech.

18.

Šiva pak spočívá v láskyplné jednotě se Šakti ve formě poznání a předmětu tohoto poznání, zatímco všude jinde se projevuje jako čisté vědomí.

19.

Celá škála různých druhů posvátné pulzace nalézá svůj zdroj ve vesmírné pulzaci vědomí, a takto přichází k člověku. Jak by tato posvátná vibrace mohla tantrika omezovat?

20.

A přesto právě posvátná pulzace u těch, kdo podléhají omezenému pohledu a mají intuici odpojenou od hlubokého zdroje, způsobuje, že se ztrácejí a uvrhují se tím do víru převtělování.

21.

Člověk, který se zápalem směřuje k posvátné hlubinné vibraci, dosáhne své pravé podstaty i uprostřed činnosti.

22.

Hluboké a stabilní posvátné pulzace lze dosáhnout v extrémních stavech: při hněvu, intenzivní radosti, mentálním úžasu, nebo v okamžiku, kdy člověk usiluje o přežití.

23., 24.

Když se tantrik odevzdá Šivovi-Šakti, ve střední dráze se objeví Slunce a Luna.

25

V okamžiku, kdy z oblohy zmizí Slunce i Luna, probuzený člověk setrvává v bdělosti, a obyčejný člověk upadá do bezvědomí.

26., 27.

Jsou-li mantry nabité silou posvátné pulzace, u probuzeného člověka plní svoji funkci prostřednictvím smyslů. Sjednocují se s tantrikovou myslí, neboť ten pronikl do povahy Šivy-Šakti.

28., 29.

Veškeré věci povstávají z tantrikovy individuální podstaty; tantrik se poznává v Šivovi a Šakti; vše, v čem nalézá potěšení, je Šiva-Šakti. Neexistuje tudíž žádný popsatelný stav, který by nebyl Šivou-Šakti.

30.

Tantrik je vždy přítomen realitě, již vnímá jako hru své vlastní podstaty, a tak je osvobozen v samotném srdci života.

31.

Intenzitou touhy, která nemá za cíl žádný konkrétní objekt, povstává v tantrikově srdci rozjímání spojené s posvátnou hlubinnou pulzací.

32.

Jedná se o dosažení nejvyššího nektaru neboli nesmrtelnosti samádhi, což tantrikovi zjeví jeho vlastní podstatu.

33., 34.

Vroucí zápal pro Šivu-Šakti, jež uvádí v existenci vesmír, přináší tantrikovi naplnění. V průběhu tohoto snu se mu v srdci objeví Slunce a Měsíc a veškerá jeho přání jsou splněna.

35.

Není-li však tantrik plně přítomen, ošálí ho hra stvoření a on bude za bdělého stavu i při spánku zakoušet iluzorní stav usilujícího.

36., 37.

Předmět, který uniká pozornosti, se lépe vnímá, vyvineme-li úsilí, podíváme-li se na něj ze všech stran, a podobně i posvátná vibrace se tantrikovi objeví, pokud k ní horlivě směřuje. V tom případě je vše v souladu s esencí jeho vlastní podstaty.

38.

Takovémuto tantrikovi se i ve stavu extrémního oslabení podaří dosáhnout cíle. I kdyby hladověl, nalezne potravu.

39.

Vědom si srdce, jež je jeho jedinou oporou, je tantrik všemocný a v souladu s celým světem.

40.

Pustoší-li tělo-mysl pochybnosti plynoucí z nevědomosti, pouze neomezené rozšíření vědomí rozptýlí skleslost a otupělost toho, jemuž zmizel zdroj.

41.

Zjevení Já nastává u toho, kdo je nyní absolutní touhou. Nechť mají všichni tento prožitek!

42.

Světlo, zvuk, tvar a chuť ať potom překážejí tomu, kdo je stále připoután ke svému egu.

43.

Prodchne-li tantrik vše svou absolutní touhou, k čemu jsou pak slova? Sám tuto zkušenost prožívá.

44

Nechť tantrik setrvává v přítomnosti, smysly pilně zapouští v realitě, a nechtˇ zakouší stabilitu.

45.

Člověk, jehož temnými silami omezené činnosti zbavily síly, se stává hříčkou energie zvuků.

46

Takovýto člověk uvízne v poli jemných energií a mentálních obrazů, nejvyšší nektar se u něj rozpustí a on zapomíná na svoji přirozenou svobodu.

47.

Síla světa je vždy připravena závojem zastřít nejhlubší povahu Já, neboť žádný mentální obraz se nemůže oprostit od jazyka.

48.

Energie posvátné vibrace hrubého člověka zotročuje; člověka, který je na cestě, tatáž energie osvobozuje.

49., 50.

I samo jemné tělo je překážkou, vázanou na omezenou inteligenci a na ego. Zotročený člověk má prožitky, které se odvíjejí od jeho přesvědčení a jeho názoru na tělo, a tímto způsobem jen posiluje pouta.

51.

Když se však tantrik upevní v posvátné pulzaci skutečnosti, osvobozuje proud toho, co se projevuje i toho, co se navrací zpět, a tak si užívá univerzální svobody, jsouce mistrem, jenž ovládl kolo energií.

52.

Vzdávám úctu úžasným, spontánně pulzujícím slovům svého mistra, jenž mi umožnil překročit Oceán pochybností.

Nechť tento klenot poznání dovede všechny bytosti k dosažení pravé podstaty skutečnosti. Nechť jej uchovávají v nejhlubším nitru svého srdce.

Komentář

Učení se vztahuje ke třem proudům Spandy:

- Pokyny ohledně nezávislé existence Já

- Přímé vnímání vlastní podstaty

- Odraz univerzální povahy v síle vlastní podstaty člověka

První proud
(Verše 1–16)

Pokyny ohledně nezávislé existence Já

VERŠ 1

Ctihodná Šankari (Šakti), zdroj energie,

otevře oči… a vesmír se znovu vnoří do čistého vědomí;

zavře je… a vesmír se projeví v ní.

Šakti a Šiva jsou jedno; toto učení je radostnou záležitostí jejich jednoty. Ať už se Šakti objeví, nebo zmizí, vymyká se působení času. Je-li ve formě Kálí, na svých ňadrech skoncuje s prostoročasem. Je to vztah nevášnivého uctívání božství nebo gurua, jenž živí naše vlastní božství a umožňuje nám prostřednictvím zrcadla vášně objevit základní svobodu.

Oči se otevírají v Bhairava-mudře, obráceny dovnitř, bez jediného mrknutí, a svět se znovu vnoří do čistého vědomí. Oči se zavřou a svět se znovu objeví v nás, protože po dosažení mistrovství v této mudře jsme božstvím. Od tohoto okamžiku již neexistuje vnitřní a vnější, nýbrž pouze celistvost koupající se ve všudypřítomném vědomí. Toto je tajemství  Velké pečeti, Velkého vesmírného pohybu, Velké konfigurace kosmu,  jedno z tisíce jmen Kálí: Mahámudra. Její učení prýští z oceánu vědomí; je srdcem jogínek. Fyzické a mentální smrštění zatemňuje vnímání naší přirozené podstaty a povstává z něj dvojnost. Jogín či jogínka zakoušejí nediferencované stavy čistého vědomí „Já“. Vědomí září. O Šankari nelze říci, že by se nadechovala nebo že by vydechovala. Smysly jsou kotoučem energie, svobodou jejího projevu, kreativitou vědomí.

Šiva-Šakti se projevují prostřednictvím hry a tvořivosti v absolutním vědomí. Nemají žádné tvůrčí plány, které by z nich vyzařovaly; podobně ani hudebník neplánuje zvuky, které vycházejí z jeho vědomí a pak se mu v nekonečné vlně linou z nástroje. Souznění posluchače s hudebníkem je možné proto, že božské vědomí,  hudební vědomí i vědomí posluchače je nedělitelné. Šakti je největší umělkyní; jogínka a jogín jsou nejvyššími posluchači. Šakti je v člověku zdrojem učení a zároveň místem návratu smyslového vnímání naslouchajícího. Pokud je smyslům dovoleno, aby se rozechvěly posvátnou vibrací, spandou, vědomí je ve stavu své naprosté expanze. Vnitřní hovor ustává, zhroutí se pocit ega, zavládne ticho a dvojnost se rozplyne jako mlha v údolí, když vysvitlo slunce.

Vesmír je nepřetržitou, spojitou hutností vědomí. Já jej naplňuje.

První verš obsahuje jádro celého učení.

Savari zpívá:

Ani se to nehýbe, ani to klidně nestojí,

není to ani statické, ani dynamické,

ani látka, ani nelátka,

ani zjevný tvar, ani prázdnota.

Podstata veškerých věcí – jako prostor –

je bez jakéhokoli pohybu.

Lze to nazvat „prostorem“,

je to však prosto jakékoli esence

a překračuje to veškeré definice i vlastnosti

ve smyslu skutečného či neskutečného,

existujícího či neexistujícího,

i všechno ostatní.

Neexistuje tedy ani sebemenší odlišení

prostoru, mysli a vlastní skutečnosti.

Vzájemně se liší pouze svým posláním,

avšak i to je nereálné a klamné.1

Jednou z velkých intuicí kašmírského tantrismu bylo nahradit lineární logiku sférickou neboli neduální logikou. První verš hovoří o opětovném objevování se a mizení vesmíru anebo též o projevu jakékoli emoce a jejím ústupu – zmizení.

Tantričtí mistři zavedli do svého myšlenkového systému sférický rozměr a sférické uvažování. Od tohoto okamžiku již nebylo možno nic definovat omezeným způsobem a ani to již nemohlo představovat jakýsi konkrétně vymezený, nehybný bod v pevném prostoru. Každý bod je od této chvíle v neustálém kontaktu s celou sférou, v níž se pohybuje, a nakonec se vnořuje do Jednoty. Emoce jako například smutek je pro tantrika předehrou k radosti. Názor, že svět byl stvořen a jednoho dne bude zničen, je pro něj neuchopitelný, neboť vnímá proces tvoření-ničení jako nekonečný cyklus. Zrození i smrt jsou součástí tohoto cyklu a vše se navrací do absolutního vědomí.

Tento text pojednává o posvátné pulzaci. Podstatnou charakteristikou posvátné pulzace je, že nám umožňuje vstoupit do sférické, nedvojné logiky, jež se na první pohled zdá nelogická, protože odporuje všemu, co jsme se kdy naučili. Neduální pohled je však jediným způsobem, jak vyřešit a integrovat rozpory, které nám způsobují tolik utrpení. Jakmile pronikneme do způsobu sférického uvažování, dostaneme se do pohybu a zjistíme, že fluidita pohybu nemá žádnou nespojitost, žádné přerušení. Jsou pouze okamžiky větší a menší intenzity pohybu. Máme již k dispozici fyzikální důkazy o tom, že tělo-mysl je prožitkem, zkušeností. Jakmile si osvojíme cyklické myšlení, jsme schopni překonat to, co je pro člověka nejtěžší: uvíznutí v rozporu mezi začátkem a koncem něčeho. To, co praktikujícímu přináší utrpení, je, že každý proces má začátek, po němž vždy následuje za nějakou dobu konec, a pak nastupuje další proces. Podle tantry je dualita, kterou vnímáme, pouhým stavem smrštění. V okamžiku, kdy Šakti neboli energie již není smrštěná, uvolňujeme se a zakoušíme nedvojnost, protože naše tělo-mysl již není nijak omezeno. Je prostorem. Tělo-mysl se v tom okamžiku stává sférickým, neboť v sobě nyní obsahuje  vše, co bylo předtím zdánlivě vně nás. Již nevnímáme, že by to bylo venku. Tantričtí básníci jako Lalla, Utpaladéva a Abhinavagupta hovoří o inkluzi, zahrnutí celého vesmíru do Já.

Celá Spandakárika hovoří o tom, že posvátná pulzace je cestou k tomuto novému způsobu nazírání světa a cítění. Nejedná se o mentální proces, nýbrž o dynamiku, v níž je zapojeno tělo i mysl. Jakmile zakusíme nedvojnost, byť to bylo jen na pár minut, dochází k jakémusi odblokování. I když pak znovu nastane  kontrakce, předchozí prožitek bude přesahovat vše, co jsme doposud v životě poznali. Poznatek, že zmatenost je smrštěním Šakti, platí pro tělo i mysl i pro veškerou mentální činnost. Tantrické texty nám sdělují, že dualita je mentální výtvor. A že tělo je připraveno pochopit nedvojnost, pokud nás diktátorství mysli přestane udržovat v duálním stavu oddělenosti.

Klade-li se zde takový důraz na propojení těla a mysli, je tomu tak proto, že možnost zažít nedvojnost má celá bytost. Je samozřejmé, že když v tantrickém systému hovoříme o nedvojnosti, překračujeme běžné hranice, protože nehovoříme o čemsi, co je opakem duality. Uchýlíme-li se k nedvojnosti jako k čemusi absolutnímu, není to ještě přesně ono. Naopak to znamená, že nám to ještě zcela nedochází; idea skutečné neduality znamená překročit veškeré názory. Teprve pak jsme plně ponořeni do sférického vesmíru a nepohybujeme se mezi páry vzájemně protikladných konceptů. Nejsme již ani v nedvojnosti, ani ve dvojnosti, jsme nyní v celistvém prožitku, jenž zahrnuje obojí. Jakmile dosáhneme tohoto stavu, uvědomíme si, že veškeré protiklady jsou mentálními konstrukcemi a že myšlenky stvoření-zničení, počátku-konce, vzestupu-poklesu apod. mizí v okamžiku, kdy vstoupíme do  logiky, která se neodvíjí od mentálního chápání, nýbrž vychází z přímého prožitku.

Když Šakti otevře oči, vesmír se stává čistým vědomím. Zní to jako opak toho, co by si člověk myslel. Zavře-li Šakti oči, vesmír se projeví v ní.  U nás platí totéž, protože v sobě máme v každém okamžiku celý vesmír.  Jakmile pomine soustředění, dostavuje se prožitek toho, že v sobě obsahujeme všechno. Toto je jediný způsob vnímání, které nás může dovést k povznášejícímu klidu. Mystický proud Mahámudry nás vybízí k takovémuto sjednocení protikladů, a to prostřednictvím velejemných strategií mysli a jógové praxe. Verše Vidžňána-bhairava tantry jsou určeny k tomu, aby v nás  otevřely sférický prostor a aby nám zprostředkovaly prožitek naprostého uvolnění, jenž se stane přítomností Šakti. Hovoříme-li o probuzení, nejedná se o nic jiného než o toto. Znamená to více či méně nastálo objevit celistvost vesmíru, jež je naplno obsažena v našem vědomí. Nejedná se, jak bychom se mohli domnívat, o fixní stav, nýbrž o nekonečné vlnění. Nikdy neexistuje žádný začátek ani konec. Představíme-li si, že se pohybujeme uvnitř určité koule, nemůžeme říci, že jsme se vydali z určitého bodu a že bychom šli kolem dokola: můžeme se v každém okamžiku otočit jakýmkoliv směrem, jako bychom byli gyroskopem. Vstoupíme-li do sférického pohybu, dosáhneme čehosi skvostně živého a neustále se pohybujícího, což je esencí všech věcí. Tento pohyb nás pohltí a i v obtížných chvílích jsme schopni zachytit chuť toho, co hledáme, neboť to, co hledáme, je ve skutečnosti to, čím jsme. Neexistuje zde proto žádná vzdálenost, kterou je potřeba urazit; cokoli se může objevit během zlomku sekundy. Od chvíle, kdy jsme naplno v této sférické energii, veškeré životní události do ní  zapadají a jsou novou dynamikou, která je nevyčerpatelná, neboť je živena z nitra. Vědomí je doslova „těhotné“ veškerým vesmírem. Cokoli může povstat, objevit se, cokoli se může znovu zanořit, zaniknout, veškeré stavy se stanou průchodem, křižovatkou. A jakmile opustíme vnímání fixních stavů, nacházíme se v kontinuálním pohybu. Emoce mohou volně proudit a my si uvědomujeme, že když umožníme volný oběh, všechny věci se jemně sladí s rychlým fungováním mysli.

Bráníme-li se proti přirozenému rytmu mysli, vyskytují se bloky a dochází ke stagnaci, pohybujeme se v začarovaném kruhu a zavládne rutina.  To vše způsobuje utrpení. Základní ideou tantry je, že věci, které nám způsobují utrpení, jsou bloky vnitřního kruhového pohybu, bloky, které si na sebe bereme o své vlastní vůli. To je to, co nazýváme smrštěním Šakti. Jakmile zmizí bloky vnitřního pohybu, všechno může nekonečně cirkulovat. Nejsme pak již posedlí  napravováním věcí a naše prožitky se zintenzivní, neboť pohyb se nyní může projevit ve své plnosti. Čím větší váhu dáme pohybu, tím více souvisí se skutečnou povahou mysli. To v nás vyvolává hlubokou radost, přináší nám to pocit blaženosti, neboť všechno nyní může vystoupit do popředí, obnažit se, a také zmizet v širokém, nekonečném pohybu. Lokalizace těla již neexistuje. Tělo se stává mnohem jemnějším nástrojem, než bylo, když jsme se pohybovali v systému lineárního myšlení. Zjistíme, že veškerá omezení jsou dílem naší vlastní vůle. Objevíme, že existuje fyzická i mentální expanze, do níž můžeme vstoupit, v jakémkoli okamžiku ji zakoušet a jež je naprosto nekonečná.

VERŠ 2

Posvátná pulzace, ono místo stvoření i návratu,

nemá naprosto žádných hranic, neboť je

beztvaré povahy.

Vznosný a mohutný strom je celý obsažen v malinkém semínku. Podobně i Já, srdce zjevené posvátnou pulzací, v sobě má potenciál být univerzálním zárodkem. Veškerá slova přebývají v jádru srdce. Srdce je neomezené, a protože nemá žádný tvar, může obsáhnout plnost celku.

Zdají-li se nám věci jako vnější, je tomu tak proto, že srdce je stále ještě hluché a nepřístupné neomezenosti. Kdybychom již slova neměli v sobě, odkud by se objevila a kam by se rozpustila?

Posvátná pulzace je naprosto neomezená, protože její podoba je tak letmá, že ji nemůžeme myslí pochopit. Nic však nemůže jogínovi zabránit v tom, aby je prožíval. Jakmile se člověk zklidní, vystoupí na povrch jeho neomezená podstata a celý vesmír ji pozná. Neexistují žádné jiné překážky, než diferencující výplody mysli. Navraťte se ke zdroji a naleznete posvátnou vibraci absolutní svobody.

Vědomí má povahu prostoru. Je nekonečné. Tělo má také povahu prostoru, emoce a myšlenky mají povahu prostoru, smyslové vnímání má povahu prostoru. Nikdo nemůže myšlenkami uvěznit oblohu; i vědomí je tedy prosté jakýchkoliv omezení.

Virúpa zpívá:

Mysl je však svým určením prázdná

a bezpojmová, což znamená Mahámudra.

Od počátku je prázdná jako prostor.

Esence mysli je nezrozená [prázdnota]

a je odpoutaná od veškeré předmětné reality.

Stejně jako prostor  i ona prostupuje vším,

nic nepřenáší, ani nemění.

Je prázdná a prostá jáství

a vždy byla, od samého počátku.2

Posvátná vibrace je cosi, co existuje na všech úrovních, co je hmatatelné. V tantrismu je vše hmatatelné. V podstatě v něm neexistují žádné abstraktní myšlenky. Myšlenka mistra slouží k tomu, aby ti, kdo jsou na cestě, pochopili, že vše, o čem pojednává tento text a co je předmětem této knihy, je pro tělo-mysl kdykoli uchopitelné. Tato myšlenka je čímsi převratným. Hledáme-li duchovní, čistě mentální výživu, nenalezneme ani štěstí, ani blaženost, ani klid. Soustředí-li se člověk na mentální aspekty učení, bude pociťovat obrovské prázdno a nedostatečnost, protože v takovém případě nelze nic ověřit pomocí smyslů. Tantrický přístup umožňuje ověřování v každodenním životě a okamžité začlenění a integraci prožitků. Mystické hnutí tu není od toho, aby nám zprostředkovávalo zážitky neobvyklých mentálních stavů změněného vědomí, nýbrž proto, aby nás ponořilo do reality a dovedlo nás k poznání, že absolutno nelze najít nikde jinde než právě v této realitě. Vzpomeňte si na tantru, jež říká: „Vše, co je tady, je i jinde. Co není tady, není nikde.“

Od chvíle, kdy se začne otvírat a rozvíjet bdělost smyslů, prostor roste a my si uvědomíme, že vše, co se zdálo mentální či intelektuální, lze fyzicky zakusit. To dává velkou jistotu. Pro člověka je velmi snadné ztratit se v myšlenkách, jako je „absolutno“. Absolutno  lze definovat tucty různých způsobů. Jakmile se však tělo otevře této dimenzi, neexistuje již žádné vysvětlování. Je to prožitek, který může každý sám zakusit, a tudíž ho i pochopit právě v okamžiku, kdy nastává. Nejprve si v sobě pěstujeme všemožné názory a myšlenky a předpokládáme všechno možné. Pak se jednoho dne dostaví prožitek a současně s ním zmizí i ten, kdo prožívá. To je skutečná předehra k naší úplné transformaci.

Posvátná vibrace je jak předehrou, tak výsledkem. Objevuje se v okamžiku, kdy dochází k prožitku. To se zdá trochu podivné. My máme jakousi předtuchu posvátné pulzace, neboť v těle se cosi odehrává. Náš mozek a naše buňky vibrují jako hudební nástroj a my si v té chvíli říkáme, že se jedná o posvátnou vibraci. Tento stav nás však posunuje k čemusi ještě mnohem silnějšímu. Ale den, kdy k tomu opravdu dojde, je ještě před námi. Celý tento proces přenastavení se a uvedení posvátné pulzace do pohybu je však nevyhnutelný k tomu, abychom mohli objevit ještě další světy, které jsou nám zatím naprosto neznámé. Tělo začne pomalu a postupně rezonovat, jako by se slaďovaly všechny jeho četné dílčí harmonie v jedno, a jejich sladění pak vyvolá celkovou vibraci. Jakmile se zrodí tato celková pulzace, je to, jako bychom do těla vpustili jakýsi kouzelný virus, který útočí na všechny naše mentální konstrukce a úplně je rozkládá.

Tato fáze, mající povahu šoku, leckdy vyvolá intenzivní paniku, strach z prázdnoty, obavy z něčeho, co se zdá mnohem silnější než cokoli, co jsme dosud zažili. Cítíme obrovskou sílu rozkladu a přestavby, jež doprovází posvátnou pulzaci, a ta je velmi děsivá. Vyvstává pocit, že celý systém, který jsme si vybudovali, abychom přežili, se třese v základech, rozkládá se jakousi neznámou silou, která vychází z nejniternější hlubiny naší vlastní bytosti. V tomto okamžiku se objevuje přání stáhnout se zpět a dusivý pocit, že bychom nejraději utekli, protože cítíme, že se jedná o cosi nezvratného. V našem těle se odehrává příliv a odliv, jenž čistí a odplavuje veškeré naše dosavadní zavedené automatismy, veškeré konstrukce. Jakmile se vše, co bylo uměle vystavěno, začne hroutit, dosahujeme stavu posvátné vibrace, o němž pojednává tento text. Vše, co bylo v našem systému strnulé, se rozplývá.

Velkou past tu představuje pokušení obnovit si dosavadní ochranný systém a vybudovat novou obranu. Snažíme se k tomu využít známého učení, které jsme si předtím osvojili. Bereme si z něj tu část, která nám vyhovuje, a tu používáme k znovuobnovení určité jistoty. Toto je nejcitlivější moment celé praxe, protože právě v okamžiku, kdy jsme úplně otevření, nás zaplaví vlna obav a téměř okamžitě saháme po další jistotě. A právě toto znovuobnovení jistoty provedeme tak dobře, že sami podlehneme dojmu, jako by naše rekonstrukce byla kompatibilní s prostorem.

Jedná se tedy o proces odvíjející se v několika fázích. Nejprve počáteční proces otevírání, pak následuje nutkavá potřeba jistoty a znovu zaujetí prostoru, v němž bychom mohli zase pohodlně uskladnit své mentální předměty. Ten se ovšem velmi brzy dočista zaplní, a tak žádný prostor nezbude.

A pak pomaloučku, postupně, celou svou bytostí začneme chápat nádheru toho, když člověk zůstane naprosto mimo jakýchkoli systémů spočívajících na jistotách. A když se jistoty pokoušejí vrátit – protože touha po nich se vždy vrací – jsme již možná schopni na ně pohlížet s určitou ironií či dokonce se shovívavostí. Už prostě víme, že dobře nefungují. Teď nastupuje ta nejradostnější část praxe, protože pozorujeme kusy starého harampádí, s nimiž jsme takovou dobu fungovali a na nichž jsme zoufale lpěli. Pak nastává ten dojemný okamžik, kdy spadne zeď, která zakrývala naše Já. Účast na všech těchto malých vnitřních katastrofách s sebou nese pocit intenzivního štěstí. Jedná se také o období praxe, kdy je vztah mezi mistrem a žákem nejintenzivnější, protože je tak jemný, neuchopitelný a prchavý, že vazba musí být skutečně velmi silná, aby se prostor znovu nezaplnil starými zaprášenými muzejními kusy. Potom vstupujeme vskutku do jiné dimenze a zároveň si přitom uvědomujeme, že to, co pro nás až dosud bylo běžné, se stále děje. Tento prožitek se může odehrát tisíci způsoby. Jedná se o proud svobody, jež se upevňuje. Energie posvátné pulzace je přítomna a s konečnou platností rozpouští veškeré nově se vynořující konstrukce.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jóga Spandakárika.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.