Psí tinder

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Petra Macková Hrochová

Psí tinder – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Psí tinder

Randění z po(d)hledu vašeho psa

Petra Macková Hrochová

© Petra Macková Hrochová, 2019

Illustrations © Lucie Králíková, 2019

© Nakladatelství XYZ, 2019

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2019

ISBN tištěné verze 978-80-7597-377-1

ISBN e-knihy 978-80-7597-412-9 (1. zveřejnění, 2019)

Každá jsme je potkaly...

Evžen, lovec mužů

Narodil jsem se před třemi lety do početné rodiny, měl jsem snad pět nebo možná šest sourozenců, ale kdo by to počítal, když jsem s nimi naštěstí strávil jen první tři měsíce svého života. Znáte to, takový neodbytný pocit, že do své rodiny nějak nezapadáte, hlavně proto, že přece nemůžete být stejně oškliví jako oni! Všichni včetně mé matky a ostatních příbuzných vypadali, jako by narazili ve velké rychlosti čenichem do zdi a obličej se jim následkem toho sroloval do všech stran, nicméně jako zázrakem zůstaly ušetřeny vypoulené oči. Tělo také nemělo zrovna formu štíhlého chrta, spíš bylo podobné malému soudku piva se čtyřmi nožičkami. Myslel jsem si, že já jsem na tom podstatně lépe, tedy až do okamžiku, než si mě moje nová panička přivedla domů. Prvotní šok jsem zažil hned v chodbě, dvě obrovská zrcadla mi prozradila nelítostnou pravdu, že i já zřejmě strávím život při zemi (a to doslova, neboť naděje, že mi nohy vyrostou víc, než stačí na očichávání nejspodnějších patníků, byla ta tam), a navíc ve stejné podobě jako má matka, otec a sourozenci, všichni se pyšnící průkazem původu a příslušností k plemenu francouzský buldoček.

Má lidská přítelkyně mě ovšem od začátku našeho společného soužití každý den hned několikrát ujišťovala, jak jsem krásný, roztomilý a úžasný. Začal jsem tomu brzy věřit, protože stokrát omílaná lež se přece stává pravdou. Nevím jen, za co se mi chtěla pomstít tím, že mne pojmenovala Evžen. Když to otřesné jméno s nadšením hlásila do telefonu své nejlepší kamarádce, hned začala hlaholit jakousi přihlouplou rýmovačku „Evžen, lovec žen“. Na druhou stranu by se mi vlastně líbilo lovit nekonečné množství krásných fenek. Jak bych je na svých zavalitých nohou dohonil, sice netuším, ale to bylo vlastně jedno, jsem přece dokonale krásný, roztomilý a úžasný, tak ať přijdou samy.

Pak ale slyším: „Jenže Evžen nebude lovit ženský, pomůže mi třeba konečně ulovit chlapa.“

Hm, tak to je mi tedy úkol, když ani nevím, co to chlap je. Vzhledem k tomu, že moje panička žije sama, tak jsem se domníval, že to bylo něco, co ke svému životu bezpodmínečně potřebovala. Vidíte, ani jsem vám ji vlastně nepředstavil: je to moc pěkná a milá starší fenka, je jí něco přes třicet let. To už je v našem psím světě celkem odepsaná, ale lidi to prý mají jinak. Takže asi i z toho důvodu vypadá stále dost k světu, ovšem hodně pro to i dělá. Například se pořád něčím patlá a voní, to mě hned v novém bytě zaujalo – spousta různých vůní linoucích se ze všemožných škatulek, krabiček a flakónků. Jen nechápu, že lidé mají tak nedokonale vyvinutý čich a nepoznají, jak se stejná vůně line z osvěžovače na záchod i z krému na obličej. Ale kdoví, třeba to tak chtějí. Určitě časem musím ochutnat ten obličejový krém, panička tuhle nahlas četla složení: „Kaviárový výtažek, kakaové máslo, arganový olej…“ Asi to vylepším trochou rozmočených piškotů, sice si nedovedu představit tu chuť, ale na koberec to můžu vyzvracet vždycky. To je mimochodem moje oblíbená zábava, přejíst se a pak funět, prdět a někdy i trochu zvracet. Bohužel k ní nemám dost příležitostí, má majitelka mě krmí celkem střídmě a ani v naší společné domácnosti se nedá moc laskomin vyčenichat. Možná za to může něco, co se nazývá dieta, každý měsíc je módní trochu jiná a žádná ji ještě nepřesvědčila, že všechny jsou k ničemu, protože ona už dokonalá v mých očích dávno je. Dobře, pokud by chtěla přece jen trochu zhubnout, nabízí se varianta, že spolu budeme běhat. Myslím to tedy čistě teoreticky, představte si běžícího buldočka, to přece zavání týráním zvířat, rovnou to vylučuji.

V lidském světě jsem se setkal s více absurditami. Když jsem například udělal loužičku doma, panička se zlobila, ale když jsem počůral trávník na terase, byl jsem rázem ten nejhodnější pes pod sluncem. V podstatě je mi jedno, kde čůrám, tak proč ne venku, když za to dostanete pochvalu a piškot. Nebo si vezměte tu krásnou situaci, jak po nás čtyřnožcích páníčci ráno v parku nadšeně sbírají naši potřebu do sáčků na exkrementy. Pozorovatel z jiné planety by z jejich horlivosti usoudil, že jim to není k hovnu, naopak, že se jedná o něco cenného, když to celou cestu vláčí a často nás za to i chválí. Promiňte, ale někdy prostě nejde použít jiný výraz, svoji paničku miluju, ale ne, tohle bych po ní fakt nesbíral! Jinak bych pro ni udělal všechno na světě, včetně toho, že jí tedy najdu toho chlapa, psi prý mají lepší čich než lidi, tak třeba budu úspěšný.

Hipster Viktor

Na psím životě ve velkoměstě je fajn, že ho můžete celý prožít v kavárnách a barech. Jsem správný zástupce svého plemene a zrovna moc netoužím po náročných výšlapech do lesa nebo po životě na statku, kde bych se o životní prostor musel dělit se slepicemi a kozami. Po pravdě řečeno mi takový život nahání hrůzu, proto jsem hned při první návštěvě kavárny věděl, že to bude něco pro mě. Sladká vůně dortů, po ránu slaninka s vejci a pohodlí plyšových křesel, decentní hudba a sem tam nějaké jídlo navíc. Stačilo se vždy bezelstně podívat na dámu u vedlejšího stolu, a už mi u čenichu přistál kousek koláče. S radostí jsem vždy doprovázel svou paničku na ranní kávu, odpolední čaj nebo večerní drink, prostě kdykoli jsem zaslechl slovo káva nebo kavárna, už jsem stál nadšeně u vchodových dveří od bytu.

Jenže život není procházka růžovým sadem, takže i k nám dorazil ten přihlouplý trend podniků, ve kterých si připadáte jako na staveništi, k sezení jsou v lepším případě k dispozici židle, které mají svou slávu dávno za sebou, v horším se sedí na krabicích od banánů nebo na dřevěných paletách. Mám sice štěstí, že mi s sebou panička nosí měkkou deku, ale co její pozadí?

To vše by ještě nebylo tak hrozné. Opravdovou tragédií je, že avokádový toast chutná jako břečka a z tofu mentálně zvracím, kdykoli si na ně vzpomenu. Naštěstí jsem byl ušetřen ochutnávky sójového latté, ale vzhledem k tomu, že tofu má prý něco společného se sójou, raději si to nechci ani představovat. Na druhou stranu je pro lásku potřeba nějaké té oběti, takže když si panička vymyslela, že teď musíme chodit do tohoto typu kaváren, souhlasil jsem. Hlavně proto, abych jí udělal radost.

Za naši první návštěvu tohoto prudce moderního a designového místa (rozumějte čtyři nahrubo omítnuté stěny, pár chatrných židlí a lavice, které asi ukradli ve školní tělocvičně) může paniččina kamarádka, která nás vylákala se slovy: „Sem chodí všichni, prostě tam musíme jít.“ Ehm, k veterináři taky chodí všichni, a rozhodně tam nemusím, a hlavně nechci chodit! Doma probíhaly asi dvouhodinové přípravy s cílem vypadat co nejvíc ležérně a nedbale. Sice nechápu, proč to trvalo tak dlouho, byla to ale hotová věda. Vybrat si oblečení zabralo snad hodinu, jedny kalhoty byly moc upnuté, druhé zase málo, třetí měly divnou barvu a při čtvrtých už jsem to vzdal a usnul s pocitem, že je fajn mít jen jednu srst a nemuset se pořád převlékat. Když jsem se později probudil, panička zrovna řešila účes, snažila se ze svých chlupů na hlavě (lidi jim prý říkají vlasy) vytvořit jakýsi uzel. Zkoušela to snad desetkrát, přitom ten první výtvor už stejně neměla šanci překonat, ale i tak jí to slušelo – a pěkná kostkovaná košile dokonce ladila s mým obojkem. V chodbě mě ještě zastavila, podrbala a s piškotem v ruce prohlásila:

„Hodný Evženek, teď si nechá dát šáteček a půjdeme!“

Šáteček? Tak to zase prrr, to jsme si nedomluvili! Jsem sice dobrák, ale proboha, co si o mně pomyslí vlčák Ron od naproti a ta pudlí kráska Jessi z vedlejšího bloku, jestli mě uvidí s tou červenomodrou příšerností se vzorkem buldočků kolem krku?! Nikam nejdu! Dobře, tak ještě dva piškoty, a pokud potkám jakéhokoli psa, budu dělat, že neexistuju. Poslední kontrola v zrcadle, panička vytáhla ještě dva tři prameny z rozcuchu na hlavě, já se při zhlédnutí svého odrazu pomodlil, abych se stal na chvíli neviditelným – a vyrážíme.

Po příchodu do kavárny jsem ihned zaznamenal převahu osob mužského pohlaví, které si byly neuvěřitelně podobné, ale po jejich bližším čichovém prozkoumání mi bylo jasné, že nešlo o příbuzné. Všichni do jednoho byli podivně zarostlí ve tváři, přičemž někteří připomínali špatně natrimovaného foxteriéra a pár z nich v obličeji vypadalo jako středně chlupatý angrešt. Až na několik výjimek měli kostkované košile (aha, proto si panička tak vybírala oblečení, možná tady za ten dress code rozdávají něco zdarma) vyhrnuté nad lokty, ležérně vystrčené jedním cípem z obnošených kalhot, a všichni bez výjimek se tvářili stylem „právě jsem přišel z lovu bobrů“. Což byla minimálně ve velkoměstě zajímavá póza, možná na to lákali lidské fenky, které byly v kavárně samozřejmě také. Strašně se podobaly mé paničce, pár z nich pak mělo brýle podivného tvaru, které jim dodávaly vzezření o dekádu starších knihovnic. V prostoru probíhala nenucená konverzace a u baru jsem zaslechl slova jako „flat white“ nebo „aeropress“, skoro mi přišlo, že hovořili o technických parametrech přistání na Měsíci, ale ve skutečnosti se jednalo „jen“ o přípravu kávy. Tady si prostě „presso“ nedáte, natož abyste si ho chtěli osladit, to by obsluha asi omdlela, pokřižovala se a kávovar by musela nechat znovu vysvětit.

Rozhodl jsem se blíže prozkoumat své oblíbené zařízení ve všech kavárnách, lákavě svítící vitrínu. Pár zákusků je prý bezlepkových, pár bezlaktózových a všechny chlebíčky nesly označení „vegan“. Hm, co to asi znamená? Vydal jsem se zpátky k paničce, která si jeden z nich právě objednala. Vyvalil jsem prosebně oči a předstíral, že pokud kousek nedostanu, určitě do pěti vteřin umřu hlady. Eh, polkl jsem tu věc, a pak už jen hořce litoval, že jsem fakt neumřel. Kde je slaninka, kde je salám, kde je sýr a máslo? Jen slušné vychování mi zabránilo sousto ihned vyzvracet na svůj nový šáteček. Měl jsem tu s ním mimochodem obrovský úspěch, všichni se na mě mile dívali a snažili se mě nalákat ke svým stolům, aby mě mohli podrbat. Škoda jen těch nechutných lákadel na talířích, ale ocenil jsem, že to byli vesměs milí lidé – a vlastně každý máme nějakou tu úchylku, tak proč by někdo nemohl být „vegan“?

Po akademické čtvrthodince dorazila kamarádka Andrea. Mám ji rád, je to milá a praktická holka, která myslí na všechno, takže její první věta zněla:

„Nazdar, Evžene, tady máš sáček psích piškotů, abys nebyl o hladu!“

Samozřejmě s laktózou a s lepkem, byl jsem zachráněn! Když jsem labužnicky ujídal pátý kousek, měl jsem neodbytný dojem, že mi dámy od vedlejšího stolu nepokrytě záviděly, ale maskovaly to předstíraným nadšením, se kterým se rýpaly v jakési kaši. Po doplnění hladiny cukru jsem byl konečně schopen zaposlouchat se do rozhovoru paničky a její kamarádky. Andrea líčila, jak se minulý týden seznámila se zajímavým chlapem, a hned dodala, že by bylo fajn vyjít si ve čtyřech. Panička si posteskla, že nemá s kým. No moment, já se snad nepočítám, nebo co?!

„Tak někoho sbal přímo tady, ne?“ navrhla přítelkyně. Začaly tedy nenápadně (znáte ten obrázek, jak si dvě ženské něco špitají a tváří se všelijak, jen ne nenápadně) hodnotit mužské osazenstvo kavárny.

Nakonec vyhrál vysoký, štíhlý mladík, jehož pozadí bylo vyhlášeno jako nejhezčí. Sice nevím, jak to lze posoudit, když si ho panička ještě ani neočichala, ale rozhodl jsem se jednat a vzít to za ni. Když vstával od stolu, aby si u baru dolil vodu, připletl jsem se mu šikovně pod nohy a zaštěkal tak hlasitě, že se lekl a upustil skleničku. Panička hbitě vstala, zakřičela „Fuj!“, což si mladík s trhnutím zad vztáhl na sebe a prožil rovnou dvojnásobný šok. Okamžitě přišla omluva, jednak za mé nepřístojné chování, a taky za to, že ho tak vyděsila. Nakonec se tomu oba zasmáli a muž jménem Viktor si k nám za chvíli přisedl. Na začátku hovoru jsem byl vítaným tématem, ale když jsem za pár minut už svoje jméno neslyšel tak často, rozhodl jsem se, že se oddám spánku. Probudil jsem se v okamžiku, kdy si panička s Viktorem zrovna domlouvali schůzku na nadcházející víkend.

Plánované rande bylo analyzováno s kamarádkami do nejmenšího detailu snad víc než vylodění v Normandii, přípravy probíhaly každou volnou chvíli a v den „D“ se opět opakovala mně důvěrně známá scénka s vybíráním oblečení, bot a účesu. Co vám budu povídat, raději jsem to zase zaspal. Po probuzení jsem netrpělivě běžel ke vchodu, panička si to však vyložila mylně a se slovy „Evženku, ty už se těšíš na šáteček, viď?“ mi připnula k obojku novou fialovo-zelenou kostkovanou hrůzu. Světe div se, už jsem to neprožíval tak dramaticky jako minule a spíš se radoval, že si s Viktorem domluvila schůzku v parku, když bylo venku tak hezky.

Hned při uvítání se mladík hrnul k paničce a políbil ji na tvář, moc se mi to nezdálo, trochu jsem vrčel, ale když jsem viděl, že to vedlo k oboustranné spokojenosti, další protesty jsem si rozmyslel. Šli jsme parkem, oba mí vodiči byli sice oblečení ve sportovním a na nohou měli tenisky, nicméně návrh paničky, že půjdou po mírně rozblácené cestě směrem k opuštěné lavičce, se setkal s odmítavým postojem, protože Viktor „nechce narušovat ekosystém parku přílišným vměšováním“. Sice jsem vůbec netušil, co tím myslí (panička byla podle výrazu taky mimo), ale řekl to tak přesvědčivě, že jsme si k mé smůle následně zašli asi kilometr. Konečně vytoužená lavička a pauza, doufal jsem, že mi na chvíli dají pokoj, abych si mohl trochu vydechnout.

Místo toho, aby se věnovali sami sobě, začal ten mladík rozebírat můj obojek a šátek:

„Víš jistě, že to nejsou produkty dětské práce v zemích třetího světa?“ tázal se káravě. Samozřejmě následovala přednáška o světových problémech, kterou jsem úspěšně zaspal. Panička byla asi okouzlena jeho vědomostmi a na závěr se k němu na lavičce docela tulila (samozřejmě ne víc než ke mně, když jsme jen spolu). Viktor navrhl, abychom si všichni zašli do jeho oblíbené kavárny na nábřeží, prý „to není daleko a snad to ujde i Evžen“. Jako já? Nechci machrovat, ale dost mě podceňoval. Asi za hodinu jsme dorazili na místo, cesta by normálně trvala tak deset minut, ale naschvál jsem ji protahoval očicháváním patníků a zkoumáním nároží. Zdálo se mi to, nebo byl ze mě ten mladík už trochu nervózní?

Kavárna byla přesně dle Viktorova vkusu, na nábřeží pár rozvrzaných židlí, na stolech kamínky nasypané do lahví od okurek coby dekorace a hosté mi připadali na chlup stejní jako před pár dny v tom minulém podniku. Ihned jsem jim však připočetl drobné plus, u vchodu měli misku s čerstvou vodou pro psy. Prý byla speciálně přefiltrovaná. Nevím, rozdíl od té z kaluže byl minimální, možná ta kalužovka měla trochu lepší chuť.

Viktor se dal s paničkou do vášnivé debaty, než jsem však stačil postřehnout téma, přemohla mě únava a nepomohlo ani to, že po nábřeží chodily zajímavé psí i lidské fenky. Prostě když musíš, tak musíš, pro spánek to u mě platilo dvojnásob. Probral jsem se až ve chvíli, kdy mě panička vybízela k odchodu se slovy:

„Evženku, vstávej!“

Mátožně jsem vyšel na ulici a moji dva lidští společníci se zase rozloučili tím divným oslintáváním v obličeji (my psi to taky občas děláme, ale rozhodně ne tak dlouho).

Pár dnů nato se jednoho víkendového večera u dveří našeho bytu objevil Viktor, v ruce držel jakýsi balíček s čokoládovými bonbony z kakaových bobů, na které zaručeně nebyl použit chemický postřik (jasně, jediný rozdíl mezi normálním zemědělcem a biozemědělcem je, že ti druzí stříkají pole v noci), a už mezi dveřmi se omlouval, že nepřinesl květinu, protože nechce podporovat ožebračování pěstitelů v Ekvádoru. Jako výmluva, že ji prostě nestihl koupit, to bylo spíš slabší, nicméně byl vpuštěn do bytu.

Úplně jsem vám však zapomněl vylíčit, co tomu předcházelo. Ten den jsme totiž s paničkou už ráno vyrazili do veganského obchodu nakoupit suroviny na večeři. Sortiment mě nezaujal vůbec, zato já zaujal téměř průsvitnou prodavačku s výrazem nekonečné vesmírné lásky v obličeji, takže mi nabídla k ochutnání novinku: veganské psí granule a paničce slevu při odběru jejich většího množství. Jestli jsem si doposud myslel, že nejhorší, co jsem kdy ochutnal, bylo tofu, tak se mu tímto veřejně omlouvám. Tohle byla jiná liga, něco jako sušené tofu s pilinami, po pár přežvýknutí jsem to pro jistotu vyzvracel té dobré duši na boty z ekokůže. Nešlo to jinak, bál jsem se, že nás nemine pořízení té nechutnosti, bylo mi jasné, že panička už v hlavě sumíruje, jak by to asi oslnilo Viktora. Po této zkušenosti jsem si sedl k východu a odmítal se hnout. Naštěstí jsme za pár minut zamířili zase domů. Přípravy pokračovaly hledáním receptů na internetu a dlouhou diskuzí s Andreou po telefonu, ta se však kupodivu netýkala jídla, ale spodního prádla a výběru dalšího oblečení.

Má dvounožkyně to prostě nechtěla podcenit, tak se zavřela snad na hodinu do koupelny a musím říct, že jí to fakt slušelo.

Večeře už byla nachystaná, a teď vám konečně můžu vylíčit, jak to probíhalo. Jídlo mělo asi úspěch, Viktor ty sójové kostky s quinoou moc chválil, já jako slušně vychovaný pes neškemral, nevím tedy, jak to chutnalo (ale zavánělo to hodně divně, proto jsem nedělal psí oči). Mírnou změnu jeho hlasu jsem vycítil až tehdy, když mu panička připravovala kávu, docela se rozhorlil, byla z kapslí, a pokud to tedy nevíme, tak hliníkové kapsle zatěžují planetu a bla bla bla (následovala jeho oblíbená přednáška aneb můj čas na šlofíka). Celkem už mi ten mudrc lezl docela na nervy, lidská dáma mého srdce z něj sice byla ještě na oko docela nadšená, ale cítil jsem, že už to taky trochu opadává. Nakonec spolu skončili v ložnici. Ozývaly se odtamtud divné zvuky, ale nesměl jsem se tam jít podívat, protože mě zamkli v obýváku, což jsem pokládal za docela velký podraz.

Začal jsem se nudit, ale naštěstí mne napadlo, jak moc měl Viktor rád svoji kostkovanou košili, a co je jeho bylo vlastně už tak trochu i moje, když se k nám takhle vetřel na noc. Našel jsem ji pohozenou na zemi a hned mi připadalo, že potřebuje trochu vylepšit. Nosil díry na kalhotách, tak proč ne i na košili? Aby to bylo stylové, vylepším to trochou slin a chlupů navrch, neboť jsem pečlivý a vím, že žádná práce se nesmí jen tak odbýt. Dílo mi zabralo snad dvě hodiny. Poté jsem nad výsledkem spokojeně usnul, ale ještě ráno se stihl přesunout do svého pelíšku, aby byl moment překvapení o to větší.

Řeknu vám, že to tedy opravdu překvápko asi bylo. Rozespalý Viktor si nejdřív natahoval trenýrky, pak ponožky, kalhoty, nátělník a konečně došlo i na košili. Oblékl si ji a rozpačitě se prohlížel v zrcadle, byl dost rozhozený a místo úpravy přerůstajícího vousu začal hystericky křičet, že mu ten zatracený pes zničil košili z biobavlny (ani v rozčílení nezapomínal svoje dobré úmysly s naší planetou patřičně zdůraznit). Panička přiběhla a začala ho uklidňovat, určitě to půjde vyprat a ty díry mu zkusí zašít. Při její šikovnosti opravdu odvážná věta, pak si asi sama uvědomila, že jehlu s nití naposledy držela na povinných hodinách pracovní výchovy na základní škole, tak dodala, že mu ji prostě zaplatí. Otočila se rázně na mě a s větou: „Fuj, Evžene, zlobivý pejsek!“ mi vyčinila, jenže já na ní už poznal, že se jí nad vyšilujícím Viktorem zvedají koutky a ze všeho nejvíc se jí chtělo smát. Nakonec se hipster trochu uklidnil a rozhodl se, že z košile odstraní jen chlupy a na ranní schůzku do kavárny vyrazí prostě tak, jak je. Ono mu nic moc jiného ani nezbývalo.

Po jeho trochu uspěchaném odchodu panička ihned zavolala Andree a vylíčila jí tu dokonalou scénku, jejímž jsem byl hlavním dramaturgem. Přesně jak jsem předpokládal, prý málem dostala záchvat smíchu, když viděla Viktora oblečeného v té děravé a oslintané hrůze. Nemile ji překvapilo, že je jako chlap taková hysterka, a noc popsala jako spíš průměrnou. Nevím, jak kdo, ale já se v noci dobře bavil.

Viktor se celý den neozýval, panička si myslela, že stále přetrvávalo jeho naštvání kvůli té zničené košili. To ještě netušila, že večer zavolá, jestli se může za půl hodinky zastavit. Přišel a tvářil se kupodivu docela vesele. Byl jsem z toho překvapený i já. Co mě ovšem doslova posadilo na zadek bylo to, že z kapsy vytáhl balíček mých oblíbených pamlsků a se slovy „Hodný Evženek“ mě začal krmit. Konsternovaně jsme na něj zírali a on jen dodal, že se mu ranní pracovní schůzka vydařila hlavně proto, jak byl klient doslova nadšený designem jeho košile, takže si padli do noty a získal hlavně díky tomu zakázku na dovoz fair-trade kávy. Že se ze mě stane ještě módní návrhář, to jsem opravdu nečekal.

Ale chtěl paničce říct ještě jednu věc, která souvisela s jeho obchodem. Musí teď odletět za pěstiteli do Hondurasu. Samozřejmě by byl rád, kdyby ho doprovodila, nicméně si byl vědom, že i ona měla pracovní, a hlavně soukromé (významně se podíval na mě) závazky, takže to asi nebude vůbec jednoduché, aby to nějak skloubili. Navrhl, že by si mohli na pár týdnů dát pauzu, a pak se uvidí. Lidská dáma mého srdce na to kupodivu celkem bez protestů přistoupila a po pár zdvořilostních frázích vypoklonkovala Viktora z bytu.

Zdálo se mi to, nebo jsem po zabouchnutí dveří uslyšel úlevné vydechnutí? Tohle asi bude mnohem delší pauza, řekl bych doživotní. Jo, Viktore, možná mi ty tvoje chytré řeči o kávě budou trochu chybět, ale fakt jen nepatrně, protože já ji nepiju, a panička s potěšením zůstane u kapslí. A možná se taky vrátíme do klasické kavárny, kde voní dorty plné lepku a laktózy, kde na chlebíčky dávají šunku a slaninka od vajec křupe na kilometr daleko. Jdu se na to vyspat.

Galerista Robert

Zdálo se mi, že panička po Viktorovi příliš netruchlí. Začali jsme spolu opět žít náš život plný procházek a kaváren, ale přece jen jí leželo v hlavě, kde sbalit nějakého lepšího chlapa. Rozhodla se tedy přijmout pozvání umělecky založené kamarádky Karolíny na vernisáž mladých výtvarníků v jedné zastrčené galerii na okraji města. Nápad se mi docela líbil, jsem společensky založený a tihle umělci občas přivedou docela pěkné fenky.

Ale znáte to, vždycky když se na něco začnete těšit, musí se objevit nějaký ten zádrhel. První nastal v momentě, kdy panička zjistila, že se místo konání nachází na konečné linky tramvaje číslo 22, tudíž bude lepší použít městskou hromadnou dopravu a vyhnout se tak podvečerní páteční zácpě, kdy se snad všichni rozhodnou opustit město, jako kdyby měli přes víkend chytit v širším centru minimálně mor. Spíš jsem ale paničku podezíral, že si chtěla po náročném týdnu dát nějakou tu skleničku vína, což by jako řidička nemohla. Párkrát už jsme spolu tramvají jeli, takže jsem tak nějak začal tušit, co mě čeká. Jedna skupinka cestujících se začne tvářit, že pes je hrozně „fuj“ a určitě bude celou cestu příšerně páchnout nebo slintat (haha, jsou to většinou ti samí, kteří deodorant neviděli ani z rychlíku, a navíc když otevřou pusu, tak by člověk pomalu potřeboval proti poprskání deštník). Naštěstí jsou vyvažováni poměrně různorodými typy lidí, kteří se mě vždy snaží pohladit, nebo jim minimálně nevadím. Abych nezapomněl, existují ještě jedni poměrně hlukově výrazní pasažéři, nevychované dětičky, jejichž řev a jekot rve mé citlivé ušní bubínky. Myslím, že v přepravním řádu to s těmi náhubky nějak popletli, mnohem víc by to většina lidí pro klid a pohodu při cestování ocenila u té posledně jmenované skupinky.

Měl jsem naštěstí pár dní na psychickou přípravu, věnoval jsem se hlavně zvýšené konzumaci piškotů v naději, že si cukrem obalím nervy a tu dlouhou cestu (rozumějte víc než 30 minut) v tramvaji zvládnu přežít. Panička se místo psychické přípravy věnovala opět fyzické stránce věci, opakovala se etuda vyházení všeho oblečení ze skříně (proboha, vážně toho má tolik?!), zkoušení kombinací před zrcadlem, marné povzdechy „stejně nemám co na sebe“ a hodiny u počítače. Výsledkem bylo, že u nás dvakrát zvonil kurýr s balíčkem, ve kterém byly, ano hádáte správně, další šaty. Začínám mít o paničku strach, jestli netrpí nějakým chorobným shromažďováním věcí, na druhou stranu jsem si oddechl, že nepřišel další šáteček na obojek a já z toho tentokrát možná vyváznu o něco lépe než minule.

Nastal konečně pátek, panička po příchodu z práce zahájila přípravy. Nakonec volba padla na osvědčené „staré“ šaty, které se mi zdály k nerozeznání od těch nových, ale možná byl rozdíl ukryt v nějakém detailu, který psům a mužům zůstává navždy zatajen. Vyčesala si své krásné vlasy do culíku, vybrala si boty, v nichž bych ji předběhnul i já, a doufal jsem, že si do kabelky nezapomněla přibalit náplasti na puchýře jako minule. Nechtěl bych pak dva tři dny poslouchat, jak si odrovnala nohy a že příště už si vezme jedině pohodlné boty (to by mě zajímalo jaké, když žádné takové nevlastní). Čekal jsem trpělivě u dveří, když vtom lidská dáma mého srdce vytáhla novou krabičku, kterou jsem nezaznamenal v žádné zásilce. Začal jsem tušit něco nekalého. Nebyl to šáteček, ale malý motýlek místo obojku. Červený s bílými puntíky. Hlavou se mi honilo, že když budu předstírat infarkt nebo náhlou nevolnost, tak bych taky mohl být dovlečen k veterináři, kde by mi minimálně strčili do zadku čípek. Takže ten motýlek byl vlastně docela půvabným doplňkem, že jo?

Vydali jsme se na nedalekou zastávku, kde už čekal houf lidí, z nichž některým koukalo z očí, že se s radostí porvou o to, kdo vleze do zadýchané tramvaje jako první. Já jsem k nim opravdu nepatřil, takže mě musela panička po dvou schůdcích vynést (samozřejmě že nikdy, když jedu já, na nás nevyjde nízkopodlažní spoj, abych mohl elegantně nastoupit sám). Hned na uvítanou mě oslovil jeden z bandy mladých výrostků:

„Hele, čokl, kterýho přejel parní válec, hahaha.“

Shodou náhod to byl ten nejošklivější z nich, s nejvíc pupínky v obličeji a s podivně obtaženými legínami místo kalhot. Být jim, začnu u sebe, ale nejsem tu od toho, abych rozdával dobře míněné rady. Navíc ho k jeho smůle zchladila zřejmě jeho dívka svým komentářem:

„Ty jsi ale debil, je to slaďouš, a jak roztomile chrochtá!“

Já, a chrochtat? Celou dobu jsem si myslel, že jen hlasitě dýchám. Byl jsem z toho úplně rozhozený. Mám na toho obeďarovaného omezence vrčet, nebo vyjádřit sympatie vrtěním ocasu té dobré duši? Vyřešil jsem to po svém a přitulil pod nohy své paničky, která si stihla ukořistit volné místo k sezení. Naštěstí se jednalo o podvečerní spoj a trasa tramvaje nelemovala okolí žádného hypermarketu s mlékem v akci, jinak by mi ještě hrozilo umlácení francouzskými holemi starších spoluobčanů. Jízda hromadnou dopravou má svoje značná úskalí, ale tentokrát můj sluch kupodivu trpěl pouze skřípáním vozu v zatáčkách a díkybohu s námi necestovala žádná malá ječící lidská mláďata, takže aspoň něco pozitivního.

Zhruba po půl hodince jízdy jsme konečně dorazili na točnu a vystoupili na čerstvý vzduch. Taky vám přijde nejlepší to první nadechnutí, když vylezete z tramvaje? Tady na okraji velkoměsta jsem navíc neomylně rozpoznával pachy dálek, přece jen východní Asie byla blíž, než by pes tušil. Panička vypadala trochu zdrchaně, a tak jsem se rozhodl dodat jí elán a kousek ke galerii popojít po trávníku. Taková venkovská romantika. Zatáhl jsem silněji za vodítko a jaksi jsem trochu zapomněl, že si lidská dáma mého srdce vzala boty, co vypadají jako nižší chůdy. Nuceně sebou škubla mým směrem, jedna z lodiček zůstala zaseknutá v tramvajové koleji a ona skončila v legrační póze s jedním kolenem na zemi. Schytal jsem to výhrůžným zvoláním:

„Evžene, fuj!“

Aneb každý dobrý skutek bude po zásluze potrestán. Naštěstí jsem u ní nezaznamenal žádnou tekoucí krev, jen mírně odřené koleno a roztržené silonky (vzhledem k jejich ceně mi bylo jasné, že těch litovala nejvíc). Zezadu se náhle vynořil jakýsi muž středního věku, který jí elegantně pomohl zpět na obě nohy a vyprostil i její botu z kolejí.

„Nestalo se vám něco?“ vyjádřil obavy a dali se spolu do řeči. Dotyčný se představil jako Robert a panička mu děkovala s tím, že není opilá, jen netuší, co to toho psa popadlo. (Toho psa? Já snad nemám jméno nebo co?) Skoro mě to urazilo, takže jsem se rozhodl, že je minimálně pár dalších minut budu oba ignorovat a půjdu si po svých, což ale na vodítku a s tím obojkem ve tvaru motýlku šlo dost špatně. Nezbylo mi než si vyslechnout mužovu nabídku, že by se má majitelka mohla očistit a upravit v jeho nedaleké kanceláři. Vtom se rozezvonil mobil v její kabelce – volala kamarádka Karolína, kde prý sakra vězíme, že už na nás čeká snad čtvrt hodiny. Panička prosila o strpení, za pár minut dorazíme, ať si dá v galerii zatím nějaké víno.

„Vy jdete do galerie?“ překvapeně se zeptal Robert a podivil se nad tou náhodou, protože on tam jde také a v okolí několika kilometrů je tady v zapadákově jen jediná, takže nám rovnou prozradil, že tu pracuje jako galerista a výstavu bude ten večer uvádět.

Na místě už nervózně podupávala Karolína. Nedivil jsem se jí, že se zatím neodvážila vstoupit do přeplněného sálu. Když zahlédla Roberta, její tvář se rozveselila a přátelsky se s ním uvítala. Asi se odněkud znali, tak jsem snad nemusel mít strach, když mě měla pohlídat, zatímco se panička v jeho doprovodu odebrala do kanceláře ve vedlejší části budovy. Byl jsem z toho ale stejně nervózní, Karolínu jsem raději dotáhl až ke dveřím (nebyl to zase takový problém, váží snad třicet kilo i s postelí) a nenápadně jsem špicloval, co se dělo uvnitř. Moje lidská přítelkyně si odložila kabelku na jednu ze židlí a odešla na toaletu. Nezaznamenal jsem žádný podezřelý pohyb ze strany Roberta, což mi dovolilo se trochu vzdálit (dobře, uznávám, že mě zaujala vůně čehosi z venkovního grilu), ale uši jsem měl stále v pohotovosti a vyslechl jsem rozhovor v neškodném duchu.

„Vy se zajímáte o umění, nebo jste přímo umělkyně?“ vyzvídal Robert.

„Ne, to ne, pracuji jako PR manažerka v jedné větší firmě,“ odvětila mu s horlivým dodatkem, že o umění se zajímá velmi, hlavně o to moderní. Ehm, nechtěl jsem být příliš rýpavý, ale u nás v bytě jsem zaznamenal jen pár reprodukcí z IKEA a nemohl jsem se zbavit dojmu, že zrovna tohle ten umění milovný muž nemyslel.

Když spolu vyšli z kanceláře, přivítal jsem paničku tak vroucně, jako by byla pryč minimálně dva roky. Zdálo se mi, že na můj šprýmek s trávníkem a romantikou už trochu zapomněla.

„Mohla bych prosím vzít dovnitř i Evžena?“ sladce poprosila galeristu a ujistila ho, že není čeho se bát, protože jsem slušně vychovaný a nic nezničím. Muž se zatvářil víc než skepticky, asi jsem na něj z nějakého neznámého důvodu příliš nezapůsobil. Nechtěl ovšem mé majitelce oponovat, takže moji přítomnost v hlavním sále galerie s úšklebkem povolil. Podezíral jsem ho, že měl spíš strach o jakési hromady suti v atriu, které spojovalo hlavní a vedlejší budovu. Na krásně zelené trávě vyvstávaly zbytky stavebního odpadu, rezavé trubky, kusy betonu a zkroucené dráty. Nejdřív jsem vůbec nechápal, proč si před vernisáží alespoň trochu neuklidí. Byli to sice umělci, ale naložit zbytky po stavbě by snad mohli zvládnout.

Pak jsem od dvojice mladíků vyslechl jejich nefalšovaný údiv, prý netušili o umístění díla tak významného umělce právě v této poněkud zastrčené galerii. Došlo mi, že ta ohyzdnost bude nejspíš umělecké dílo. Snad paničku nenapadne si něco podobného pořídit domů. Zlatá IKEA! Oči mi z důlků málem vylezly podruhé, když jsem spatřil, kolik nul na konci stálo na cenovce tohoto skvostu. Za to bych do konce života mohl být živý na vyzrálé svíčkové, občas to proložit kaviárem a mé lidské přítelkyni by ještě zbylo i na šampaňské!

V hlavním sále už téměř nebylo k hnutí, ale díky Robertovi (ano, vypadá to, že může být i k něčemu dobrý) jsme se uchýlili do volného rohu a vyslechli si jeho úvodní slovo k vernisáži. Chválil přítomné umělce za jejich boj s konvenčností a odvahu jít proti obvyklému pojetí krásy, čímž vlastně otevírají nám ostatním nové obzory. Svoje obzory jsem začal otevírat již pouhým zkoumáním těch tří mladíků a jedné dívky, které označil za mladé umělce. Vypadalo to, že bojovali proti konvencím už jen svým vzhledem – mladíci si byli podobní, bledí, se špatným sestřihem a v tmavých košilích, dívka vynikala bujnou hřívou plnou jakýchsi dredů a zajímavými kruhy v uších. Robert se zřejmě hodně rád poslouchal (panička má asi pro tyhle typy slabost) a z proslovu se stala dlouhá přednáška. Jenže mě už začínal pomalu, ale jistě tlačit močový měchýř. K mé smůle si mých signálů druhá strana vodítka vůbec nevšímala, takže jsem musel situaci vyřešit poněkud nestandardně. Hned vedle mě bylo v rohu cosi ze svařených kovových dílů, uvnitř se ztrouchnivělým kusem dřeva a s názvem Zkáza lesa. Když zkáza, tak teda pořádná! Oběhl jsem nenápadně dřevo a ulevil si za něj. Nikdo si toho nevšiml, ufff.

Zákon schválnosti ale funguje neomylně, ihned po mém úlevném aktu nám bylo dáno svolení k prohlídce děl, včetně atria a venkovních prostorů. Na druhou stranu jsem se s prázdným močovým měchýřem mohl plně soustředit na různá plátna, většinou s motivem prapodivných čar a cákanců. V podstatě díla, která můžete pojmenovat jakkoli, protože si v tom každý najde, co bude chtít, ale bez vznešených jmen jako Nekonečné utrpení nebo Emigrant duše by to asi nebylo úplně ono. Když v tom uvidíte stále jen čáry a cákance, tak jste prostě pouhý křupan a kulturní barbar, to by vám zdejší společnost rychle vysvětlila.

Já i panička jsme se raději tvářili, že vidíme ve všem všechno. Tudíž když jsem u Zkázy lesa spatřil malou loužičku, dělal jsem, že tam byla odjakživa a k instalaci neodmyslitelně patřila. Dílo doznalo velkého obdivu přihlížejících, jen Robert a mladý umělec na sebe nechápavě zírali – asi nedovedli pochopit tu pravou podstatu uměleckého počinu. Prostě kudy chodím, tudy esteticky vylepšuji své okolí. Téměř jsem se nadmul pýchou, ale pak jsem si uvědomil, že mě osobně nikdo neobdivoval. No co, všichni velcí umělci byli za svého života vesměs zneuznaní.

Vernisáž se vlekla snad ještě dvě hodiny, má dvounožkyně si hodně povídala s Robertem a já si stihl dát šlofíka pod haldou stavební suti v atriu (pardon, pod instalací Dějinný vývoj). Vida, k něčemu to bylo dobré, vrhalo to pěkný stín a byl pod tím chládek. Když už došlo zteplalé víno a nebylo co grilovat (pár dobrých duší mi nabídlo kousek masa, ale neoslovila mě marináda, tak doufám, že mi nebude špatně), nabídl Robert paničce odvoz zpět do centra. Aby to nebylo moc dotěrné, přišel s nabídkou i za Karolínou.

„Ne, jsi moc hodný, já tady musím ještě něco důležitého projednat,“ tvrdila a vyzvala nás, ať jedeme sami. Spiklenecky u toho na paničku mrkla.

Robert přitom s Karolínou určitě nepočítal dopředu, jeho auto se hodilo maximálně pro dva dospělé vepředu a pro beznohé děti na zadních sedadlech. Nicméně já jsem se vzadu celkem pohodlně usadil na kožené, měkké sedačce. Možná ho přece jen vezmu na milost, vkus na auta docela měl a já cestuji moc rád. Jen raději nevystrkuji hlavu z okénka jako někteří moji psí kamarádi, ale to je spíš z estetických důvodů. Přece jen lépe vypadá povlávající hříva afghánského chrta než moje oči zaražené do hlavy a připláclé uši na zátylku. Po pár stech metrech jízdy jsem začínal litovat, že jsem vyškemral to maso s podivnou marinádou, a cítil jsem, že jaksi vůbec nevoním. Střevní plyny udělaly svoje, už to nešlo zastavit. Snažil jsem se alespoň tvářit, že se vůbec nic neděje.

Panička už věděla, že bude následovat zvukový doprovod, takže se snažila zachránit situaci poznámkou o zajímavé hudbě v rádiu a zda může trochu přidat na hlasitosti. Navrhla také, že v autě je poněkud horko, a stáhne si tudíž okénko, jestli to Robertovi nebude vadit. Chvíli neodpovídal, už jsem se začínal bát, že zemřel na použití mých biologických zbraní hromadného ničení, naštěstí se po přívalu svěžího vzduchu trochu vzpamatoval a jen pokývnul na souhlas.

Cesta prázdným městem celkem rychle utekla a už jsme byli před naším domem, lidská dáma mého srdce zvolila poněkud zvláštní formu poděkování za svezení a pozvala Roberta k nám domů na čaj (v jedenáct hodin večer se snad čaj nepije ani u anglické královny). Snažil jsem se ji varovat štěkotem u dveří. Rozhodně to nebyl dobrý nápad, protože až tenhle milovník umění uvidí tu její slavnou sbírku z IKEA, tak vyskočí z okna. Za vchodovými dveřmi nastala ovšem pro mě zcela nečekaná situace, ti dva se začali rovnou olizovat v obličeji a ještě si u toho odhalovali různé části těla. Jak to dopadlo, úplně nevím, protože nejdřív na mně přistála pánská košile, přes kterou jsem nic neviděl, a pak mě dokonce zavřeli do chodby. Slyšel jsem jen podivné zvuky (možná si opravdu s úděsem prohlížel ty obrazy, ale kdoví). Ze začátku jsem je doprovázel táhlým vytím, což mě tak vyčerpalo, že jsem usnul.

Vzbudil jsem se, až když mě Robert nad ránem překračoval v chodbě, což mě vedlo k instinktivnímu stisknutí. Naštěstí pro nás oba jsem se mu do jeho lýtka netrefil. Trochu podrážděně zavrčel (aha, doteď jsem se domníval, že to je výsada jen nás psů) a rozloučil se s paničkou se slovy:

„Určitě se musíme v příštích dnech zase vidět, ozvu se ti.“

Na jednu stranu jsem byl rád, že konečně vypadl, na druhou jsem zpozoroval spokojený úsměv na tváři mé lidské přítelkyně. V tuhle brzkou hodinu, a ještě o víkendu, už nešla spát a netrpělivě se pokoušela dovolat Karolíně. Marně, všichni slušní lidé byli takhle brzy ještě v posteli nebo teprve přicházeli z baru.

Kolem poledne se paničce konečně povedlo kamarádku zkontaktovat, povídaly si snad hodinu a zbystřil jsem jen dotazy: „Má přítelkyni?“

Pak pozitivní vývoj: „Hm, hm, takže je asi sám.“ (To má majitelka pronesla se zřetelnou stopou radosti v hlase.) Společně vymyslely, že bude nejlepší Roberta překvapit a zahrát na jeho uměleckou strunu, takže nám Karolína pošle pozvánky na chystanou aukci uměleckých děl. Problém nastal v momentě, kdy panička vyhrkla:

„Evžen ale nemůže zůstat doma sám!“

Ještě to tak, jsem snad nějaká rohožka, abych čekal pořád v chodbě?! Chtěl jsem jít taky na aukci! Sice mi hrozilo, že zase obdržím nějaký příšerný doplněk na obojek, ale už jsem si zvykl, a navíc jsem byl docela zvědavý, co taková aukce vlastně obnáší. Nakonec se paničce povedlo Karolínu přesvědčit, aby zařídila i mou VIP psí vstupenku.

Kamarádka ji sice ještě varovala, že první rande by měl iniciovat muž, ale asi netušila nic o tom, že první rande už dávno proběhlo za dveřmi našeho bytu, takže nějaká pravidla letmého oťukávání už byla stejně k ničemu.

Robert se schůzkou na aukci navíc s radostí souhlasil a galantně na oplátku pozval paničku (a mě samozřejmě taky) po jejím skončení na večeři. Aukce se konala za tři dny v centru města, v prostorách rozlehlého paláce. Při vstupu mi připadal tak rozlehlý, že i moje buldočí majestátnost se rázem trochu ztrácela. Na uvítanou vlepil galerista paničce pusu a omlouval se, že ji nestihl vyzvednout autem (tsss, chlapče, vidím ti do svědomí, určitě ses bál, že budu cestovat i já, a s patřičným pachovým doprovodem). Poté jsme se všichni odebrali ke vstupu, kde na mě sice celkem udiveně pohlíželi, ale nikdo si nedovolil navrhnout, abych zůstal v šatně, přece jen jsem měl taky vstupenku.

Ve velkém sále plném lidí jsem se snažil tvářit patřičně sebevědomě a důstojně. Pomáhal mi s tím i nový motýlek. Tentokrát jsem ho vynesl hrdě, protože jeho motiv připomínal Picassovo modré období a tomu tihle lidé zatraceně rozuměli. Robert vyfasoval placku s číslem a zasvěcoval paničku do tajů dražby. U toho pultíku na pódiu stojí licitátor, který bude řídit celé aukční odpoledne a přiklepávat jednotlivá díla novým majitelům. Důležitý je i aukční katalog, kde jsou uvedena čísla děl a program aukce. Nejzajímavější věci prý přijdou na řadu až zhruba v polovině. On sám si vybral dvě zajímavé sochy a jeden pěkný obraz, který by údajně rád věnoval paničce do bytu (ha, sbírka z IKEA ho přece jen nenadchla). Prvních pár obrazů se vydražilo téměř za vyvolávací ceny, málem jsem nudou usnul paničce na klíně. Pak začaly padat podstatně větší částky a mezi dražícími se strhl alespoň trochu živější ruch. Licitátor se oháněl kladívkem a celá dražba zdárně odsýpala.

Na pódium přinášeli zhruba osmdesátou položku, obraz s depresivním motivem opuštěného nádraží v podivném rámu, který měl být jeho plastickou součástí a tvořit jeden objekt. Umělci se záměr zrovna moc nepovedl a část rámu s rachotem spadla na zem. Hrozně jsem se lekl a překotně jsem sebou trhnul tak šikovně, že jsem šťouchl Roberta do paže. Tomu strachy z kousnutí (byl jsem v tom fakt nevinně, tentokrát jsem mu nechtěl zkřivit ani vlásek) vyletěla nahoru ruka, zrovna ta, v níž držel dražební číslo. Najednou se ozvalo:

„Sto padesát tisíc potřetí! Pro pána v zadní řadě s číslem 260!“

Robert si zděšeně uvědomil, že to bylo právě jeho číslo a že jaksi omylem vydražil něco, co ani trochu nechtěl, a na vytoužená díla už mu nezbyla ani vindra (jen jestli si nebude muset vzít půjčku i na tohle). Chtěl jsem ho uklidnit, že mu třeba dají slevu za ten nepovedený rám, tak jsem se na něj vroucně podíval. Nezdálo se, že by to nějak pomohlo. Panička se ho snažila taky trochu povzbudit, prý je ten obraz moc zajímavý (aneb jak slušně vyjádřit, že je něco sice děsně odpudivé, ale nemůžete to říct naplno).

Galerista nicméně zachoval dekorum až do konce aukce a po jejím skončení šel domluvit podrobnosti k platbě. Musel jsem uznat, že v tomhle byl frajer a nechtěl se vymlouvat, že šlo nehodu a o obraz ve skutečnosti neměl zájem. Cestou na večeři byl poněkud zamlklý, má dvounožkyně se snažila celou situaci trochu odlehčit a vyprávěla mu, jak by spolu mohli vyrazit na prodloužený víkend, že by ji mohl ukázat nějaké zajímavé galerie. Trochu ho to vzpružilo a začal opět básnit o svém milovaném umění a o mladých umělcích s nepřekonatelným talentem, které zastupuje a v budoucnu o nich určitě ještě uslyšíme. Nechtěl jsem rozdávat nevyžádané rady, ale měl by je hlavně naučit pořádně připevnit rám k obrazu. Během večeře v restauraci plné moderního umění jsem se snažil chovat velmi způsobně, což se mi dařilo až do momentu, kdy mě v polospánku číšník polil vodou z karafy. V úleku jsem se po něm ohnal, ale uznejte, že zcela právem. Naštěstí to bral s humorem a víc než na mě nadával na příšerné servírovací sklo, které sice navrhl známý umělec a úchvatně vypadá, avšak mělo jednu malou vadu, voda končila často všude jinde jen ne ve skleničce.

Po jeho odchodu do bezpečné vzdálenosti si Robert posteskl, jak je to hrozně těžké, když si lidé umělců vůbec neváží. Panička jemně oponovala, že i umění by mělo mít nějakou užitnou hodnotu. To tedy říkala ta pravá – sbírka nepohodlných lodiček byla velkým důkazem jejího vztahu k užitné hodnotě. Ještěže my psi neumíme někdy mluvit. Po večeři galerista paničku doprovodil pěšky až k našemu vchodu, políbil ji a postěžoval si:

„Promiň, miláčku, jsem hrozně unavený, pojedu raději k sobě domů.“

Zdálo se mi, že z toho byla panička trochu smutná, ale nalila si v kuchyni skleničku vína (z praktické láhve nevylila ani kapku, u Pálavy by to ostatně byla docela škoda) a za mé vydatné pomoci se jí dobrá nálada pomalu vracela.

Druhý den zazvonil u dveří v odpoledních hodinách kurýr s obrovským balíkem. Proboha, snad to nebude skříň na další šaty! Nicméně po rozbalení bylo jasno. Zhmotnil se u nás ten vydražený obraz z aukce, který v našem obývacím pokoji působil ještě ošklivěji než v aukční síni. Byl u něj přibalený dopis, kde se Robert vyznával ze svých pocitů – prý má dojem, že oba mají rozdílný pohled na životně důležité otázky, týkající se umění a estetického vnímání světa. Nicméně by byl rád, kdyby si na něj panička uchovala pěkné vzpomínky, a proto se jí rozhodl darovat právě tento obraz. Následovaly plytké fráze ve stylu „ať se ti daří a jsem rád, že jsem tě poznal“.

Lidská přítelkyně uronila pár slz (ten obraz zase tak hnusný nebyl, aby kvůli tomu brečela, nechápu to!), které ovšem po telefonátu s Karolínou přešly ve vztek. Byli jsme informováni, že pan galerista to hrál na obě strany a umělecky se vyžíval i v randění s dredatou malířkou z vernisáže. Ta ho nakonec asi díky svému nekonvenčnímu postoji ulovila (nekonvenčnímu postoji v umění, aby bylo jasno).

Tak jsme si zase zbyli jen my dva. Vlastně počkat, ještě tu byl ten obraz. Vynikal úžasně nepraktickými rozměry, takže jediným schůdným řešením se zdálo být pověsit ho do společné chodby bytového domu nebo ho někomu věnovat. Prozatím zůstal na zemi, možná ho trochu umělecky upravím. Okousal bych nejradši ten rám. Mám přece umělecký talent a myslím, že paničce to nebude ani trochu vadit. Zdá se mi to, nebo jí k srdci příliš nepřirostl?!

Student Štěpán

S paničkou jsme se po pár dnech vrátili do našeho zajetého stereotypu vstávání-venčení-jídlo-práce nebo spánek-venčení-víno-jídlo. Abyste tomu dobře rozuměli, položku práce měla na starosti lidská dáma mého srdce (no a taky položku víno, co si budeme povídat, po té práci si skleničku nebo dvě fakt zasloužila) a položku spánek já, přece jen ještě u lidí nevymysleli moc pracovních pozic, kde by si mohli vydělat na psí granule pro nás čtyřnožce tím, že by si dali šlofíka.

Dvounožkyně pracuje v docházkové vzdálenosti od našeho domu, což víc než vítám. Cestou se oba projdeme a prý to má pozitivní vliv na snižování stresu. Mám dojem, že hlavně v pondělí, kdy moje dvounohá velitelka chodí do kanceláře podstatně klidnější než většina jejich kolegů a kolegyň. Kanceláře se nachází v moderním komplexu budov, v podstatě to vypadá jako taková lepší prosklená králíkárna. Nicméně musím říct, že naše agentura (teambuilding fakt pomáhá, i já se cítím jako nepostradatelný týmový hráč, připravený podávat skvělé výkony, především v oblasti škemrání jídla v kuchyňce, chrápání na pohovce v oddechové místnosti nebo v cupování faktur) má nejhezčí prostory v posledním patře s rozlehlou terasou a pěkným výhledem na město. Ne že bych přes zábradlí tak daleko dohlédl, ale ta terasa je skvělá – nemusíme pokaždé sjíždět výtahem, abych se vyvenčil, stačí občůrat nějaký ten květináč. Když kytka uhyne, tak se nahradí novou, však se to rozepíše klientům do cen našich služeb.

Naše firma se zabývá komplexním řešením v oblasti PR a marketingu (to jsem vyčetl ve firemní brožurce) a moje dvounožkyně zde zastává důležitou roli „PR specialist and consultant“. Sice nevím, co to vlastně znamená, ale v podstatě mi přijde, že se živí povídáním s ostatními lidmi a ťukáním do klávesnice notebooku. Proč si vybrala právě tuhle firmu? Tak to je přece jasné, prostory jsou „dog friendly“, to v praxi znamená, že tady mám dva chlupaté kamarády, Olivera a Sušenku. První jmenovaný je obtloustlý světlý labrador. Toho občas škádlím, že je jediným psem v širokém okolí, který je tělnatější než já (jeho pán ho ale uklidňuje, že není tlustý, pouze hodně prostorově výrazný). Co se škádlívá, rádo se mívá, platí i u nás dvou, navíc naše společné chrápání už má parametry sladěného orchestru a společně vyžebráme i víc jídla. Psí holku Sušenku nelze popsat jinak než jako hyperaktivního blázna. Zřejmě za to může její původ – je to čistokrevná, mladá pitbullice s krátkou rezavou srstí a zelenýma očima, ve kterých je neustále vidět touha po pohybu a dobrodružství. To si nejčastěji kompenzuje tak, že zpoza rohu překvapuje různé poslíčky, donašeče pizzy a občas i nějakého toho klienta. Zaskočení nebožáci jsou většinou na pokraji smrti vyděšením. Zřejmě netuší, že jediný způsob, jak vás pitbull může zabít, je umazlení k smrti. Sušenka miluje všechny a všechno, jen dost dobře nechápe, že ne každý její lásku opětuje.

Vzpomněl jsem si na jeden výborný příklad, kdy naše firma chtěla být progresivní, takže se kromě vstřícnosti ke psům pokoušela blýsknout i nálepkou „cat friendly“. Bylo to asi hlavně proto, že jedna z nejlepších obchodnic měla doma angorskou kočku a firemní benefit v podobě „kočka na pracovišti“ ji měl nalákat, aby prodloužila smlouvu.

Do té doby jsem kočky moc neznal, v parku jsem občas zahlédl jejich stín a vždycky mi připadaly hrozně nafoukané. Pokaždé když se s nimi nějaký pes pokoušel spřátelit a nadšeně za nimi běžel, vyskočily na strom a začaly popuzeně prskat. Já jsem to ani nezkoušel, přece si nestrhám nohy kvůli někomu, kdo o seznámení evidentně vůbec nestál. Jednoho slavného dne do hlavní chodby nakráčela obří chlupatá koule s překrásnou šedostříbrnou srstí, blyštivým obojkem a arogantním výrazem. Chtěli jsme ji s Oliverem přátelsky pozdravit a trochu si ji očichat. Bezelstný labrador na to šel zezadu, a než se vzpamatoval, obdržel pořádný sekanec do čumáku. Vytřeštil jsem oči a raději se schoval pod stůl. Chudák Oliver, žalostně zavyl a dal se na ústup. Ta chlupatá bestie se jmenovala Kleopatra, byla snad dvakrát větší než já a asi tak stokrát mrštnější. Během dopoledne nás ještě různě provokovala, třeba okusovala naše pamlsky nebo nám schválně svými drápy škrábala potah pelíšků. Ani jeden jsme nesebrali odvahu jí v tom zabránit.

Sušenka byla se svým páníčkem, naším fotografem, na focení kdesi v terénu, takže měli přijít až po obědě. Škodolibě jsme si s Oliverem říkali:

„Jen počkej, ty egyptská nádhero, naše pitbullice ti pěkně vypráší kožich.“

Po příchodu do haly Sušenka radostně zavětřila pach kočičího vetřelce a už ji nic neudrželo na místě. S elánem proběhla spojovací chodbou až do společného prostoru oddychové místnosti, kde na opěradle křesla jako sfinga ležela Kleopatra. Sušenka byla u vytržení, konečně nějaké to dobrodružství v jinak poklidném dni kancelářského psa. Zbrkle se pokusila vyskočit ke kočce na křeslo a přinutit ji ke hře. Zděšená chlupatá aristokratka prudce zasyčela a naježením srsti zvětšila svůj objem snad desetkrát, do toho zlostně švihala ocasem ze strany na stranu. Problém ve většině případů (u lidí to platí taky) nastává při nesprávném pochopení komunikačních signálů. Zatímco u nás psů je vrtění ocasem výrazem pohody a přátelství, u koček je tomu přesně naopak, vyjadřují tím vrcholnou nespokojenost s aktuálním stavem světa (přesvědčil jsem se o tom právě na vlastní oči).

Kleopatra byla vytočená na nejvyšší míru, opět neváhala použít své drápy a rozseknout Sušence čenich. Ta jen slabě zavyla (kdo to neví, tak pitbullové mají snížený práh bolesti) a jala se kočičí kouli honit po celé chodbě zpět k východu. S Oliverem jsme konsternovaně zírali, jak je možné, že kočka umí tak rychle běhat. Nakonec byla zahnána až k recepci, vyskočila na nejvyšší polici, kde se blýskala různá skleněná ocenění jako například „Obchodník roku“. Obávám se, že tenhle obchodník se bude muset snažit, aby si zasloužil další cenu, protože v příští minutě letěla ta skleněná věc s rámusem na podlahu. Sušenka začala ještě radostně štěkat a vrtět na Kleopatru ocasem. Přeložím vám, co jí říkala: „Pojď dolů, mám tady skvělý hračky. Půjčím ti tenisák a budeme se zase honit po chodbě, umíš výborně běhat.“

Ehm, nezdálo se, že by chlupatou příšeru ten kompliment jakkoli potěšil. Spíš to nalákalo osazenstvo kanceláří, aby se podívali, co se vlastně děje. Rázná majitelka Kleopatry začala ječet na fotografa, ať si ihned odtáhne tu svou uslintanou, zabijáckou bestii (asi myslela Sušenku, ačkoli jediný agresivní jedinec v místnosti byla ta kočka a teď vlastně i její panička). Dostala málem hysterický záchvat. O víkendu je čekala slavná výstava koček, a jestli bude mít její nebohý miláček trauma, tak určitě neuspějí a před publikem se navíc i ztrapní. Mimochodem, to se někdo opravdu chodí dívat na výstavy těchhle zlomyslných stvoření? Aneb pořád je na světě čemu se divit.

Fotograf byl naštěstí úplný flegmatik, který navíc s věkem pochopil, že s naštvanou ženou nemělo sebemenší význam diskutovat, takže beze slova odvedl Sušenku do své kanceláře. Tvářila se přitom zmateně, chtěla si přece s tou kočkou jen hrát, myslela si, že by ji to potěšilo.

Pozitivní na celé scéně byl fakt, že následujícího dne ani nikdy jindy nás Kleopatra už nepoctila svou návštěvou. Její panička odmítla ve firmě dál pracovat, protože nálada v týmu údajně nesouzní s jejím pracovním nastavením. Aneb jak oklikou vyjádřit, že nesnášela mě, Olivera a hlavně Sušenku. Na druhou stranu se ulevilo i lidskému osazenstvu kanceláří, neboť hysterka se sklonem k přehánění znamenala vždycky potíže.

Jinak naše společné dny plynuly celkem klidně, nerozlučná kancelářská psí trojka tvořila stálice firemních prostor. Velkou výhodou bylo, že jsme mohli volně chodit (dobře, v případě Sušenky vtrhnout) do všech prostor, takže jsme často narušili i nějakou tu schůzku. Nicméně naše přítomnost působila spíš pozitivně a vždycky vedla k vítanému uvolnění atmosféry (je zvláštní, že dog friendly firma přitahuje i dog friendly klienty), takže myslím, že zásobu pamlsků jsme si za ty uzavřené kontrakty víc než zasloužili.

Jednoho dne jsme s Oliverem v kuchyňce narazili na vetřelce. Na rozdíl od čtyřnohé Kleopatry měl ovšem nohy jen dvě a působil podstatně sympatičtěji.

„Nazdar, chlupáči!“ pozdravil nás laskavě. Naivnější labrador okamžitě roztál a vzal si od něj pamlsek (krabice na pamlsky je umístěná na nejvyšší poličce nad kávovarem, to jsme považovali všichni tři za strašnou a podlou zradu). No jo, Oliver a jídlo, ten by si vzal cokoli k snědku klidně i od masového vraha neviňátek, ale já se tak snadno opít rohlíkem (v tomhle případě psím piškotem) nenechám! Rozhodl jsem se návštěvníka podrobit pečlivému ohledání z dálky. Vypadal docela mladě, možná pár let po dvacítce, v obličeji měl stále ještě dětské rysy a jeho postava byla mírně chlapecká. Příjemně se usmíval a přitom se mu v tvářích dělaly dolíčky. Nic podezřelého jsem nevyčenichal – voněl tak nějak normálně jako všichni lidi, kteří používají mýdlo a deodorant. Bližší prozkoumání zajistila Sušenka, která s úsměvem přes půl hlavy (jak to sakra dělá? Jednou jsem se zkoušel podobně usmát, ale začal jsem se dusit a moje majitelka se vyděsila, že mám záchvat psinkového kašle) skákala na náš objev a pokoušela se ho olízat v obličeji. Bod pro něj, nebyl z toho ani trochu nervózní, asi měl nás psy prostě rád.

Za pár minut do kuchyňky dorazila i moje panička a začala se neznámému mladíkovi omlouvat, že ho recepční nestihla upozornit na zvýšenou koncentraci chlupů a slin. Mladík se jí představil jako Štěpán a lidská dáma mého srdce roztála se slovy:

„Aha, tak to budete vy, můj nový praktikant, se kterým jsem včera hovořila telefonicky.“

S náznakem radosti v hlase ještě dodala, že se velice těší na spolupráci. Štěpán začal líčit, jakou vysokou školu studuje a jak moc se těší, až své poznatky využije v praxi v naší firmě. Zdál se mi tak nějak přehnaně nadšený, ale možná je to společná vlastnost všech praktikantů, co sbírají první pracovní zkušenosti. Stálí firemní zaměstnanci se projevovali o poznání lhostejněji. Panička i Štěpán se společně odebrali do její kanceláře na druhé straně chodby. Nasadil jsem zuřivé tempo (rozumějte, snažil jsem se přejít k běhu, ale tak nějak nenápadně, aby to nevypadalo, že dolézám a musím být u všeho) a za zavřenými dveřmi bylo praktikantovi vysvětleno, že se v rohu nachází můj pelíšek, ať si tam radši nic nepokládá, protože „Evžen má občas demoliční náladu“. (Cože, řekněte mi, kdy jsem za poslední měsíc něco zničil – a ta příšernost na výstavě se fakt nepočítá!) Zároveň byl vyzván, aby si svoje věci položil na rozlehlý kancelářský stůl, kam se určitě pohodlně vmáčknou oba. (Panička se u toho téměř neznatelně uchechtla, Štěpán trochu zčervenal v obličeji, jen já jsem netušil, co bylo na mačkání tak vtipného.)

Pro zbytek pracovní doby moje lidská přítelkyně zasvěcovala mladíka do chodu firmy a do připravovaného projektu, na kterém budou společně pracovat. Jakmile slyším slova jako „rozvržení plánu s ohledem na time management“ nebo „komplexní služby v oblasti public relations vedoucí ke spokojenosti klienta“, raději rovnou zavírám oči. Je to většinou na dlouho. A dvounožci, když se zapovídají, jsou schopni zapomenout i na odměnu v podobě pamlsků pro nás čtyřnožce. Probral jsem se až pozdě odpoledne, Štěpán zrovna vychvaloval posezení na náplavce u řeky, kam by se mohli jít s mojí paničkou po práci projít, probrat ještě nějaké záležitosti ohledně zítřejší schůzky s klienty a zároveň mě i vyvenčit. Radost jsem z toho moc neměl, protože tahle místa na březích řek bývají obsazena různými maniaky do pohybu. Občas má člověk i pes dojem, že se tam každé odpoledne koná příprava na Tour de France. Plus si není kam sednout, a ještě navíc mě trochu děsí blízkost vody – nejsem zrovna zdatný plavec, pěstuji si soukromou fobii ze studené a špinavé vody.

Nicméně i přes můj nesouhlas vyjádřený vzepřením ve dveřích kanceláře jsem byl dotáhnut do výtahu a všichni tři jsme sjeli do přízemí. Následně jsme se zadním vchodem z budovy vydali směrem k obávané náplavce. Co vám mám říkat, přesně jak jsem si myslel, nepřetržité šňůry cyklistů v barevných, obepnutých overalech (proboha, snad se něco takového nevyrábí i pro psy, aby paničku nenapadlo mi to darovat k narozeninám), výrostci na jakýchsi prkýnkách s čtyřmi kolečky a zástupy běžců. Snažil jsem se jim důstojně vyhýbat a s každým metrem navíc mě přepadala čím dál větší chuť skočit nějakému tomu sportovnímu nadšenci do cesty, aby se ukázalo, jak je fyzicky (ne)zdatný a (ne)mrštný. Převládla však únava z celého pracovního dne, takže jsem se poslušně coural po boku paničky a Štěpána. Ti stále vedli debatu o práci, ale bavili se i o tom, jak mladík bydlí s třemi dalšími kluky ze školy v jednom bytě. Je to prý super, protože se dělí o nájem (určitě i o lednici a o holky, ale to samozřejmě zatajil).

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Psí tinder.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.