Děkujeme Vám za nákup této e-knihy. Jsme rádi, že můžeme touto cestou přinášet dobré zprávy do světa digitálních médií.

Jestliže se Vám podařilo dokument stáhnout z nějakého webu bez placení, tak si jej, prosím, pořiďte ještě jednou, férově, na našich webových stránkách http://www.paulinky.cz/obchod/E-knihy/. Může se Vám zdát, že je to zbytečné a že chceme na e-knihách vydělávat. I vydání e-knihy nás něco stojí, zejm. autorská práva, překlad a redakční práci. Vaše platby nám tak umožňují vydávání dalších elektronických titulů.

Nakladatelství Paulínky

www.paulinky.cz

© Fleurus Mame, Paris 2012

Illustrations © Vít Pelc, 2017

© Nakladatelství PAULÍNKY, 2017
Petrská 9, 110 00 PRAHA 1
Tel.: 222 311 206
E-mail: paulinky@paulinky.cz www.paulinky.cz

ISBN 978-80-7450-276-7 (Tištěná kniha, 1. vyd.)
ISBN 978-80-7450-333-7 (PDF)
ISBN 978-80-7450-334-4 (ePUB)
ISBN 978-80-7450-335-1 (Mobipocket)

Mým sestrám Charlottě a Camille

Prolog

Mladá žena se zlehka dotkla ramene kočího.

„Zastavte mi tady, prosím.“

Právě si všimla u okraje cesty malého sousoší Ukřižování, jež často spolu s Charlottou a jejich matkou zdobívala květinami.

„Je to ještě daleko, slečno,“ odpověděl muž udiveně.

„Já vím,“ vydechla Élisabeth, „ale raději se projdu trochu pěšky.“

Kočí přitáhl otěže a zastavil u okraje cesty.

„Jste si tím jistá?“ naléhal.

Élisabeth přikývla.

„A co vaše zavazadla?“

„Odnesu si je. Nedělejte si starosti, nejsou těžká.“

Élisabeth vzala koženou tašku, kterou měla vedle sebe na sedadle, zaplatila, co dlužila za cestu, a svižně seskočila z kočáru. Její zavazadla se opravdu jevila směšně lehká ve srovnání s roky, které strávila daleko od domova, ale dala přednost tomu, zanechat většinu svých věcí v Kanadě. Jejím irokézským přátelům budou více ku prospěchu než jí.

Mladá žena se dívala, jak se kočár tažený koňmi otáčí a vzdaluje, a pak pokračovala svou cestou pěšky. Obavy jí stahovaly žaludek, potřebovala si protáhnout nohy, aby se zbavila obav a tísně. Bylo to už tak dlouho, co opustila Naději. Bude jejich rodinný zámek ještě stát po tolika letech revoluční vřavy? Slyšela tolik strašlivých věcí, když byla na opačném konci světa. Ale hlavně co její sestra Charlotte? Žije stále?

Élisabeth kráčela po cestě pomalu, jako by chtěla co nejvíc oddálit okamžik, kdy se dozví, co se stalo se vším, co milovala. Okolní venkovská krajina byla krásná. Na obdělaných polích vzcházely toho jara 1803 první klíčky obilí. Francie skoncovala s revolučním terorem. K moci se dostal mladý generál Napoleon Bonaparte a nastal čas obnovy a znovuzrození. Zdálo se, jako by se i příroda účastnila nové éry, která zemi kynula.

Pokojná krajina uklidnila znepokojené Élisabethino srdce. Mladá žena už nemohla déle čekat a přidala do kroku. Ve chvíli, kdy zahlédla první stromy v aleji vedoucí k zámku Naděje, se dokonce pustila do běhu. Její kožené zavazadlo ji bouchalo do boků a proti její vůli ji zpomalovalo. Élisabeth jej náhle bez zájmu odhodila do příkopu na okraji cesty. Vykasala si sukně, jak to mívala tak často ve zvyku, když si hrála s malými Irokézy, které učila, a uběhla těch několik metrů, které ji oddělovaly od začátku aleje.

Zprudka se zastavila.

Zámek tam stále stál, hrdý a vznešený, na konci dlouhé řady stromů. Několik oken bylo otevřených dokořán, aby se provětraly místnosti. Dlouhé, nedotčené bílé záclony povlávaly ve svěžím jarním větříku. Élisabethino srdce radostně poskočilo.

„Zámek je obydlený!“ pomyslela si.

Mladá žena běžela jako o závod. Klobouk se jí náporem vzduchu sesmekl a poskakoval jí po zádech. Pod jejíma nohama ve střevících z jemné kůže skřípal štěrk.

O několik metrů dál, v podřepu uprostřed zeleninové zahrady, zvedla Charlotte hlavu a pozorně naslouchala. Někdo běží. Snad se žádná její schovanka nezranila… Mladá žena otevřela asi před rokem ve starém rodinném sídle útulek pro sirotky a strachovala se o své malé svěřence jako opravdová matka o své děti. Charlotte odložila svůj pracovní nástroj na zem a s obavami se napřímila. V tom okamžiku spatřila jinou mladou ženu, jak běží směrem k zámku. Hnědé vlasy jí vlály ve vzduchu a její tvář tak byla odhalená. Charlotte nadskočila. Ten jemný nosík, ta energická brada, ta vysoká postava… Je možné, že… Ruka jí vystřelila k srdci.

„Élisa…“

Výkřik jí ustrnul v hrdle. Rozběhla se vstříc blížící se postavě. V běhu se jí oči zalily slzami a zrak se jí rozostřil. Viděla už jen rozmazanou siluetu, která znehybněla, když ji spatřila.

„Charlotto!“ vykřikla Élisabeth.

„Élisabeth!“ zvolala Charlotte, když překonávala poslední metry, které ji oddělovaly od sestry.

Obě sestry z Naděje si padly do náručí. Charlotte ponořila svou tvář do Élisabethiných vlasů a dlouze, až k omámení vdechovala jejich vůni. Zůstaly tak po několik dlouhých okamžiků a nedělaly nic jiného, než že vyslovovaly svá jména, léta opakovaně pronášená v modlitbách. Konečně Charlotte o krok odstoupila a dlouze si v tichu prohlížela svou sestru. Élisabeth se nezměnila. Jistě, léta strávená daleko od domova jí trochu prohloubila tváře, což ji zjemnilo a ještě více zženštilo. Pleť měla ztmavlou bezpochyby díky týdnům stráveným na moři při plavbě do Francie. Její šedé oči však byly stále stejně živé a hluboké. Její úsměv byl upřímný a radostný. Charlotte znovu našla svou veselou a spontánní společnici z dětství. Natáhla ruku a zlehka se dotkla sestřiných vlasů. A pak se dotkla tváře, krku, ramene, paže. Potřebovala tento hmatatelný kontakt, aby si byla jistá, že nesní.

„Kde jste jen byla?“ zeptala se a hlas se jí znovu zlomil. „Stotisíckrát jsem vám psala do Anglie, ale nikdy jsem od vás nedostala žádnou zprávu. Kde jste byla?“

„V Kanadě,“ odpověděla prostě Élisabeth.

Charlottě se údivem rozšířily oči.

„Poslala jsem vám přece dopis,“ dodala její sestra. „Paulin, jeden z mých přátel, měl za vámi přijít a ubezpečit vás, že jsem v pořádku. Jakákoli komunikace byla tak obtížná v místě, kde jsem žila!“

Charlotte zavrtěla hlavou.

„Nedostala jsem žádný dopis. Ani jsem se nesetkala s vaším přítelem. Myslela jsem si, že jste mrtvá.“

Élisabeth neodpověděla. I ona si myslela, že její sestru potkalo to nejhorší. Když ji zanechala ve Francii, zmítala se jejich země v revolučním chaosu. Lidé se mezi sebou rvali, udávali a posílali pro slovíčko na gilotinu. Tisíckrát si Élisabeth představovala, že její sestra neunikla podobnému osudu.

„Povídejte,“ vydechla. „Všechno mi povězte.“

Ve smíchu a v slzách radosti si obě sestry z Naděje začaly vyprávět o dlouhých jedenácti letech odloučení.

Kapitola I

V okolí Petrohradu, duben 1890

Dimitrij otvírá dveře vedoucí na půdu a vypravuje se pod zaprášené trámy. Jeho matka ho poslala nahoru, aby tam našel cestovní kufr.

„Drahá máti, odjíždím až za pět dní,“ odsekl před několika minutami mladý muž. „Spěch je k ničemu.“

Okouzlující Milena Ročenkovská mávla smutně rukou.

„Nechte mě, abych se postarala o vaše zavazadla,“ povzdechla si. „Přijdu tak na jiné myšlenky.“

Její jediný syn odjíždí na několik dlouhých měsíců a ta ubohá žena se s tím nedokázala vyrovnat.

„Maminko!“ Dimitrij ji něžně pokáral.

Nemohl se dívat, jak je jeho matka přešlá. Obvykle byla velmi radostná.

„Odpusťte mi, Dimko,“ zašeptala něžně. „Nerada vás vidím odjíždět.“

„Ale Francie přece není tak daleko. A navíc to není žádná divočina!“

Milena se při pohledu na syna usmála. Má pravdu, Francie není na druhém konci světa. Ona sama ji několikrát spolu s manželem, Vasilijem Ročenkovským, navštívila. Jedna jeho příbuzná byla Francouzka a praktikoval i jednu osobitou pobožnost. Francie patřila k jeho oblíbeným místům. Doma považoval za důstojnější mluvit spíše francouzsky než rusky. Jeho žena Milena se tomuto požadavku bez problémů podřídila. Milovala tento jazyk, který ji její rodiče učili od útlého dětství. Francouzština jí připadala krásná a poetická. Dimitrijovi rodiče měli tedy k Francii zvláštní vztah a nebylo divu, že jejich syn teď chtěl zemi také sám poznat. Nicméně paní Ročenkovské to nepřineslo úlevu v jejím smutku ze synova odjezdu.

Půda je přecpaná starým nábytkem zakrytým prostěradly. Podél zdí se táhnou police prohýbající se pod ozdobnými starožitnostmi. Stovky knih jsou naskládány na poličkách, které se prolamují pod jejich tíhou. Dimitrij objevil hromadu kufrů s měděným kováním. Vrší se až ke krovům. Mladík uchopil první kufr, lehce se zapotácel pod jeho tíhou a položil jej na zem. Je naplněn látkami a prádlem s vyšitými iniciálami A a E. Vyprázdnění zavazadla by poškodilo všechny ty krásné látky, které nebyly léta na čerstvém vzduchu. Ve druhém i třetím zavazadle se nacházejí pečlivě zabalené části kompletního svátečního porcelánového servisu. Dimitrij se rovněž vzdal pokusu s ním pohnout, aby něco nerozbil. Je pravda, že jeho rodiče se těch starých pokladů netknou, ale mladý muž ví, že na všech těch věcech velmi lpějí. Je to dědictví po prarodičích jeho otce. Čtvrté zavazadlo je příliš malé, přestože jsou v něm ukryty desítky párů bot. Páté vypadá konečně lehčí než ostatní. Dimitrij je vytahuje doprostřed půdy a otvírá oba dva zámky. Ty na okamžik vzdorují, ale se strohým kliknutím se po chvíli otvírají.

„Našel jsem jej!“ raduje se.

V zavazadle se nachází jen pár zbytečností, béžový vlněný šál a v kůži vázaný svazek stažený modrou stužkou, jejíž barva časem vybledla.

Mladík bere do rukou obě kožená ucha na bocích a lehce zavazadlo zvedá. Pozorně, aby nezakopl, vychází z půdy, zavírá za sebou dveře a snáší zavazadlo do prostorné místnosti, která je jeho pokojem.

„Podívejte, maminko,“ oznamuje. „Myslím, že tohle zavazadlo se mi bude hodit.“

Otvírá je před očima paní Ročenkovské, která diskrétně pokašlává kvůli prachu, jenž se rozvířil.

„Stačí jej trochu vyčistit,“ omlouvá se Dimitrij, „a vyprázdnit.“

Jeho matka se sklání k obsahu zavazadla a vytahuje kulatou miniaturu, která představuje mladou dívku se světlými, lehce nakadeřenými vlasy a velkýma očima v barvě lískových oříšků. Usměvavá tvář, jasný pohled a jemný, rovný nos jí dodávají hrdý výraz, který přispívá k jejímu šarmu.

„To jsou věci vaší prababičky,“ pronáší s jistotou Milena Ročenkovská. „Váš otec je pečlivě opatruje.“

Dimitrij si detailně prohlíží portrét.

„To je ona?“

„Ne,“ odpovídá jeho matka. „Myslím, že je to její sestra, která zůstala ve Francii. Jmenovala se Charlotte.“

Žena se znovu sklání k zavazadlu a vytahuje z něj stužkou převázaný svazek.

„A tohle budou její vzpomínky. Před časem jsem si v tom listovala.“

„Vzpomínky mé prababičky?“ ptá se Dimitrij.

Jeho matka přikyvuje a zároveň rozvazuje stužku. Otvírá knihu na první stránce a nahlas předčítá:

„Tato kniha patří Élisabeth z Naděje, narozené 5. června 1775 na zámku Naděje u La Rochelle ve Francii.“

Milena klouže pohledem po stránkách. Všechny jsou popsány drobným, nervózním písmem.

„Ano, jsou to její paměti,“ prohlašuje, zavírá knihu a pokládá ji na synovu postel.

„Dovolíte mi, abych se do nich podíval?“ ptá se jí. „Ukrátím si tak čas během cesty.“

Matka krčí rameny. Vlastně proč ne?

Kapitola II

Ve vlaku nedaleko La Rochelle, duben 1890

„Myslíte, že uvidíme moře?“

Emílie tiskne tvář na okno kupé. Co nejpozorněji sleduje okolní krajinu v naději, že se jí podaří zahlédnout Atlantský oceán. Nikdy v životě ještě necestovala tak daleko. Emílie se narodila v Lyonu před dvaceti lety a nikdy nežila na jiném místě.

„To nevím,“ přiznává Konstancie, která se svou nejlepší přítelkyní sdílí stejné nadšení.

Obě dívky se předevčírem rozloučily s Lyonem a vyrazily na dvoutýdenní cestu. Spolu se sestrou Marií Anežkou, řeholnicí z kongregace Dcer Božské lásky, které spravují sirotčinec na zámku Naděje, se budou účastnit po několik dnů duchovních cvičení. Emílie Décochetová má před svatbou, za čtyři měsíce si bude brát Teofila a potřebuje se uchýlit na několik dnů do ústraní, aby se mohla dobře připravit. Když jí sestra Marie Anežka nabídla tuto možnost, Emílie ji okamžitě přijala a přizvala na cestu i Konstancii, která se dlouho nerozmýšlela. Byla nadšená možností znovu se setkat s jejich přítelkyní, která je řeholnicí, a také tím, že konečně uvidí zámek Naději. Vskrytu duše také doufala, že těch několik dní věnovaných modlitbě a rozjímání jí pomůže zorientovat se sama v sobě. Konstancie si totiž už několik týdnů klade otázku ohledně svého povolání a nedokáže se rozhodnout. Jeden den sní o založení rodiny, druhý den chce svůj život zasvětit Bohu. Má rozpolcené srdce. Dívka závidí Emílii, která se pokojně připravuje ke vstupu do manželství, a závidí i sestře Marii Anežce, která v řeholním životě září štěstím.

Znenadání ubíhá krajina za okny o něco pomaleji. Vzduch protíná pronikavý zvuk. Vlak začíná brzdit. Venku přenechala pole místo cihlovým a kamenným domkům. Souprava vjíždí do obrovské prosklené haly a zastavuje se.

„Konečně La Rochelle,“ vydechuje si Emílie.

Cesta byla dlouhá. Po dva dny trávily obě dívky veškerý svůj čas ve vlaku nebo na nádražích. Potřebují se teď nadýchat čerstvého vzduchu a trochu se protáhnout. Emílie s Konstancií vystupují jako první z vlaku. K lítosti svých věrných chův, které je doprovázejí, se ani neobtěžovaly nasadit si klobouky na ochranu před sluncem. Jejich guvernantky, Evženie a Ernestýna, mají za úkol bdít nad oběma slečnami po dobu, kdy budou daleko od domova. Teofil, Konstanciin bratr, kladl před odjezdem Ernestýně na srdce, aby dohlédla i na jeho snoubenku.

„Dávejte pozor také na Emílii,“ říkal jí. „Nechci, aby se jí přihodilo něco zlého nebo aby se zakoukala do někoho jiného než do mě.“

Ernestýna se červenala, s jakou smělostí s ní mluvil její mladý pán.

„Ale pane Teofile! Víte přece moc dobře, že slečna Emílie miluje pouze vás. Stačí se jen podívat, jak na vás hledí.“

Teofil předstíral, že si nevšímá služčiny poznámky, ale ve skutečnosti mu lichotilo, když slyšel, že je z něho jeho snoubenka celá pryč. Za čtyři měsíce se s ní ožení a pořád se nedokázal vzpamatovat z toho, že po zbytek života ho bude doprovázet tak něžné stvoření.

Pozornost obou dívek se okamžitě soustředí na jednu siluetu na nástupišti. Ve svém bílém závoji a dlouhém, černém hábitu může zůstat sestra Marie Anežka jen stěží bez povšimnutí. Emílie s Konstancií jí spěchají v ústrety.

„Sestro Marie Anežko!“

Řeholnice se otáčí a vidí obě dívky. Její krásná tvář plná pih se náhle rozzáří.

„Emílie! Konstancie!“

S úsměvem si obě přítelkyně prohlíží. Zdá se jí, že se změnily. Setkala se s nimi poprvé a naposledy před třemi lety. Od té doby si čile dopisovaly, ale neměly příležitost se znovu shledat.

„Láska vám moc sluší, Emílie,“ konstatuje sestra Marie Anežka.

Emílie opravdu jen kvete. Své tmavě hnědé vlasy si vyčesala a stáhla na zátylku, a vyniká tak její tvář, v níž se intenzivně třpytí její téměř černé oči.

„Konstancie, jaká vytříbenost!“ komentuje řeholnice.

Konstancie zdědila po své matce nesmírnou eleganci. S vybraným vkusem se obléká do šatů, které spolu s dalšími doplňky podtrhují její modré oči a celkový půvab blondýnky. Přestože Konstancie miluje vše, co se týká světa módy, má daleko do frivolní dívky bez zájmů. Naopak, na svůj věk má nevšedně hlubokou duši, nepočítaje v to její velkou dobrotu, s níž se dělí o to, co má, s nejchudšími. V Lyonu spolupracuje se Společností svatého Vincence z Pauly a nezřídka může člověk potkat chudou ženu s krajkovým límečkem či saténovými stuhami, které měla Konstancie na sobě, když ji navštívila.

„A vy, sestřičko, vy jste jako růžička!“ škádlí ji Konstancie.

Sestra Marie Anežka se koketně usmívá:

„Láska mi dává křídla! Láska našeho Pána samozřejmě,“ dodává s obvyklou vážností.

Emílie s Konstancií se na sebe podívaly. Jejich přítelkyně se vůbec nezměnila. Je stále stejně radostná a spontánní.

„Doufám, že vaše cesta nebyla příliš únavná,“ ptá se s obavami.

Emílie s Konstancií vrtí hlavami.

„Tím lépe,“ zvolá sestra Marie Anežka a tleská rukama, „protože jsem vám připravila malé překvapení!“

V očích se jí rozzářily plamínky.

„Pouť!“ oznamuje.

„Pouť?“ opakuje Emílie rozmrzele.

„Po stopách sester z Naděje!“ pokračuje sestra Marie Anežka s nadšením. „Snad si nemyslíte, že byste tomu unikly! Je přece nezbytné, abyste ta místa poznaly před začátkem vašich duchovních cvičení! Strávila jsem dlouhé hodiny hledáním všech míst, která mohly Charlotte s Élisabeth navštívit. Je to tak vzrušující!“

Emílie tleská rukama. Sestry z Naděje jí změnily život. Vydat se po jejich stopách v místech, která jim byla blízká, se jí moc zamlouvá.

Kapitola III

Nádraží v Petrohradu, duben 1890

Dimitrij sedí v soukromém kupé, které si rezervoval ve vlaku z Petrohradu do Moskvy, a hlavou se opírá o sedadlo potažené červeným sametem. Petr, muž pro všechno, který ho doprovází, zatáhl záclonky, aby si jeho pán mohl odpočinout. Je třeba poznamenat, že během posledních dnů v Petrohradu si mladý muž příliš neoddechl. Před odjezdem zorganizovala jeho matka několik večírků na rozloučenou. Synovi se ale nezmínila o své tajné naději, že by se během nich mohl seznámit s nějakou příjemnou bytostí, díky níž by na plánovanou cestu zapomněl. Bohužel, Dimitrij se nenechal okouzlit žádnou slečnou z dobré ruské společnosti. Naopak, veškeré dění mělo úplně opačný efekt: Dimitrij chtěl co nejrychleji odjet. Snil o tom, že pozná Francii dříve, než se stane vojákem v carových službách.

Vlak hlasitě houká. Na nástupišti nakládají zřízenci do vlaku poslední objemná zavazadla cestujících první třídy. V uličce vagonu Dimitrij pozoruje, jak muži a ženy, kteří cestují stejně jako on, pobíhají sem a tam.

Lehké zaklepání vytrhuje Dimitrije ze snění.

„Hmm!“ bručí.

Petr prostrkuje hlavu mezi dveřmi. Je sotva o něco starší než Dimitrij, tmavovlasý na rozdíl od jeho mladého pána, který má vlasy plavé.

„Potřebujete něco, Dimitriji Vasilijeviči?“

„Ne, děkuji ti, Petře. Myslím, že ze všeho nejdřív budu spát. Můžeš si jít taky odpočinout.“

Petr přikyvuje.

„Jsem rád, že se mnou cestuješ, příteli,“ dodává Dimitrij.

„Děkuji vám, pane!“

Dimitrij se usmívá. Matka se velmi rozčílila, když si vyžádal, aby ho Petr doprovázel. Milena Ročenkovská by dala přednost tomu, aby si na cestu vybral společníka, který by byl starší a mohl by tak nad ním bdít. Dimitrij však chtěl někoho, kdo by ho mohl následovat, kamkoli se mu zachce, do hor, na moře, kdekoli bude chtít překonávat možnosti svého ducha i těla.

„Vrátím se k obědu,“ říká Petr a opatrně za sebou zavírá.

Jeho mladý pán už ho však neslyší. Usnul.

Když Dimitrij po dlouhé době otvírá oči, odhrnuje konečky prstů závěsy. Vlak projíždí krajinou, která se rozprostírá široko daleko. Slunce je už vysoko nad obzorem. Mladý muž vytahuje z kapsy u vesty hodinky a dívá se, kolik je hodin. Čtvrt na tři! Nemyslel si, že bude spát tak dlouho. Nejasně si vzpomíná, jak mu Petr říkal, že ho probudí k obědu.

Ve skutečnosti mu jeho věrný sluha přinesl oběd do kupé, ale raději ho nechal spát. Na stolečku v rohu leží tác prostřený k obědu. Dimitrij zvedá stříbrný poklop a objevuje řadu lákavých jednohubek seřazených na talíři. Čeká na něj trocha kaviáru, kousek uzeného slanečka, vybraná uzenina, okurky a zeleninový salát.

Dimitrij se s chutí pouští do předložených lahůdek, pak se zvedá, aby si nalil horký čaj ze samovaru, což je jakási kovová, postříbřená nádržka s horkou vodou postavená na kulatém stolečku. Když se vrací na své místo, spočine jeho pohled na malém příručním zavazadle, které si vzal s sebou, aby je měl snadněji po ruce než velký kufr, který mu připravila matka. V té chvíli si vzpomněl, že si do něj přibalil knihu vzpomínek sepsanou jeho prababičkou, Élisabeth z Naděje. Zvědavost ponouká Dimitrije, aby je začal číst. Rodiče mu nesčetněkrát opakovali, že jeho předkové byli výjimečné osobnosti. Dimitrij je neznal, nepoznal ani svého dědečka, jejich syna Ivana Ročenkovského, jenž byl poslán na Sibiř ve věku čtyřiceti pěti let. Zemřel tam o dvacet let později, když měl Dimitrij šest roků. Ivan Ročenkovskij byl důstojníkem v carské armádě a odmítl uposlechnout rozkaz jednoho ze svých nadřízených, který v něho pojal nedůvěru a vyžádal si, aby byl deportován. Nejeden voják schvaloval rozhodnutí Dimitrijova dědečka, ale vojenská hierarchie byla všemocná a nikdo ho nedokázal ušetřit trestu, který mu byl uložen.

Dimitrij vytahuje tlustou knihu, kterou si schoval do zavazadla. Rozhrnuje závěs, aby do kupé proniklo více světla, a pohodlně se usazuje k četbě.

Cholet 3. ledna 1804

Strávím zbytek svého života na útěku? Je mým údělem celý život se skrývat? Nevím. Čím jsem si naopak jistá, je to, že jsem neměla na vybranou. Věděla jsem to od okamžiku, kdy za mnou Charlotte před dvěma dny přišla se zničeným výrazem ve tváři. Na zámku se objevili dva muži znepokojujícího vzezření. Mluvili se silným přízvukem a hledali jednu světlovlasou dívenku se zelenýma očima. Svou sestru dobře znám a vím, jak se chladnokrevně vetřela mezi sansculoty jako špionka, takže si mohu být jistá, že těm dvěma nedala najevo ani náznakem své rozrušení. A bylo proč si dělat starosti. Ta dívenka se zelenýma očima je totiž jednou naší chráněnkyní. Jmenuje se Marie. Ve chvíli, kdy píšu první slova svých zápisků, spí pokojně v posteli vedle mě.

Ti dva muži odešli s nepořízenou, ale Jean, náš správce, se doslechl, že pokračují v pátrání po okolí. Vypadá to, že jsou pevně rozhodnuti dosáhnout svého cíle a není nemožné, že se na Naději vrátí. Kdo ví, jestli je nějaká nová stopa znovu nepřivede k nám…

Od jejich návštěvy si Charlotte znepokojeně prohlíží každého, kdo se tu objeví a kdo jí dosud není znám. Naštěstí jsou prý ti dva snadno rozpoznatelní. Sestra mi je podrobně popsala, abych si na ně mohla dát pozor i já. Jeden z nich je velmi vysoký a velmi hubený, světlovlasý s dlouhou hlubokou jizvou na pravé tváři, která mu dodává vzezření posměváčka. Druhý je také vysoký, ale mnohem podsaditější, a spíše hnědovlasý, s hustým nakrouceným knírem. Když se usmívá, je mu vidět mezera mezi předními zuby.

Marie není obyčejným dítětem na zámku Naděje. Na začátek je třeba poznamenat, že není Francouzka, ale Ruska. Jistě, její francouzština je tak dokonalá, že je nemožné postřehnout jakýkoli přízvuk, když mluví. Marie se narodila v Petrohradu, nedaleko sídla obývaného carskou rodinou, jak nám sama řekla. Než k nám před deseti měsíci přijela, starala se o ni francouzská guvernantka, jak je tomu zvykem téměř ve všech šlechtických rodinách v Rusku.

Dále, Marie není sirotek. Její rodiče jsou díky Bohu stále naživu. Nevíme pouze, kde jsou, protože se nejspíš skrývají. Jednoho dne přijeli na zámek Naději se svou dcerkou. Vypadali jako štvanci. Žena byla nesmírně bledá a muž vypadal, jako by už mnoho dní nespal. Ve tvářích měli vepsánu únavu a strach. Také Marie měla ztrhané rysy obličeje a ošklivý kašel. Charlotte jim nabídla ubytování na několik dnů. Nabídku přijali na jednu noc; druhý den ráno zmizeli a nechali nám tu Marii. „Pro lásku Boží, ochraňujte ji a ubezpečte ji o tom, že ji milujeme,“ stálo na lístku, který nechali vedle spícího dítěte. Hledali jsme je všude v okolí, ale marně. Nikde po nich nebyla ani stopa. Zmizeli zčistajasna, tak jako se předtím znenadání objevili.

Poté co rodiče Marii opustili, propadla hluboké beznaději. Po několik dní nemluvila a odmítala potravu, dokonce i šťávy a bylinkové odvary, které jsme jí připravovali na vyléčení kašle. Nějakou dobu jsme si mysleli, že se z toho nevzpamatuje. Pán ale rozhodl jinak. Jednoho dne se Marie bez zvláštního důvodu dožadovala jídla. Pomalu se jí navrátily síly, do tváří se jí vrátila barva a začala mluvit. Tehdy nám vyprávěla o svém dřívějším životě v Petrohradu. Jmenovala se Marie Vadimovna Polenkovičová a bylo jí devět a půl roku. Na poslední měsíce strávené s rodiči si příliš nevzpomínala. Pamatovala si jen to, že ji jednou v noci tatínek probudil, zabalil do velkého kabátu a naznačil jí, že nemá vydat ani hlásku, když se přidala ke své matce sedící v kočáře taženém koňmi. Od té doby následovala své rodiče z úkrytu do úkrytu, z jedné země do druhé, aniž by chápala proč. Maminka jí jen řekla: „Tvůj otec se musí skrývat. Chtějí mu ublížit.“ A před několika měsíci se usídlili v La Rochelle. Život se zase vrátil do normálních kolejí až do dne, kdy její otec přiběhl zpátky domů. Měli tak akorát čas na to, aby si sbalili to nejnutnější, a znovu byli na útěku.

Je jisté, že ti dva muži přišli a hledali Marii. Spolu s Charlottou jsme se rozhodly, že ji ukryjeme do bezpečí. Charlotte se okamžitě nabídla, že s ní odjede, aby pro ni našla vhodný úkryt, ale já jsem nesouhlasila s tím, aby opustila Naději. Založila zde sirotčinec, i když jej spravujeme společně. Díky své vytrvalosti a odvaze znovu otevřela brány zámku našich rodičů, aby se tak dostalo střechy nad hlavou a lásky těm, kdo je nejvíc potřebovali – dětem. Obdivuji štědré srdce své sestry. Navzdory temné bouři, jíž prošla během Revoluce, a navzdory pronásledování, kdy se musela po léta skrývat, přijímá dnes děti, ať přicházejí odkudkoli. Ti, kdo žijí v její blízkosti, ztratili své rodiče, ať už to byli šlechtici či revolucionáři, bohatí či chudí, zabijáci či oběti násilí. Nedělá žádné rozdíly. Její láska je pro všechny.

Charlotte nemůže opustit Naději. Její svěřenci ji příliš potřebují, zvláště malá Agáta Barbierová, která byla úplně první, koho moje sestra přijala. Charlotte je pro ni jako její vlastní máma. Pokud by od ní odešla, bylo by to, jako kdyby podruhé osiřela.

A co víc, Charlotte je nyní vdaná. Před osmi měsíci se na zámku objevil vyhublý a nesmírně bledý mladý muž. Hledal jakousi Charlottu Martinovou. Nepoznala jsem hned krycí jméno své sestry během Revoluce. Chtěla jsem mu říct, že si spletl adresu, když tu jsem za zády uslyšela, jak má sestra vykřikla. Naším návštěvníkem nebyl nikdo jiný než Tomáš z Tertru, lékař, kterého potkala v Rochefortu a do kterého se zamilovala. Oba si slíbili, že jestli přežijí Revoluci, vezmou se. Charlotte mi dlouze o Tomáši vyprávěla a já jsem věděla, jak jí byl drahý. Věděla jsem také o úzkosti, jež ji kvůli němu mučila, a o strašlivé nejistotě čekání, kterou prožívala, aniž by si jakkoli stěžovala. Každý den se modlila, aby nebyl mrtvý.

Charlottiny modlitby byly vyslyšeny. Tomáš byl naživu. Krátce po Charlottině útěku byl uvězněn a souzen pro zradu. Jeden z dozorců v rochefortské věznici ho přistihl, jak předává chléb a víno uvězněným kněžím, aby mohli sloužit mši svatou. Rozsudek byl neodvolatelný: smrt! Mezitím se však Tomáš z Tertru zachoval ve věznici podivuhodně. Ošetřoval uvězněné, dával pozor na dodržování hygieny a dokonce souhlasil s vyšetřením hlídačů, kteří ho o to požádali. Někteří usoudili, že za to všechno by si zasloužil, aby se nad trestem přimhouřily oči, nebo ještě lépe – aby se na něj zapomnělo úplně. Tomáš tedy zůstal ve vězení až do chvíle, kdy byl omilostněn, což se stalo teprve před několika málo měsíci. Během více než osmi let byl nedaleko své milované, aniž by jí mohl o sobě dát vědět nebo naopak aniž by měl zprávy o tom, jestli je zase ona naživu. V den, kdy vyšel z vězení, si Tomáš koupil nové oblečení, nechal se u lazebníka oholit a ostříhat a spěchal na zámek Naději. Hned druhého dne po jejich setkání je dobrý abbé Bonnet, kterého jsme znaly od dětství, sezdal před Boží tváří. Svatební obřad byl prostý, ale velmi krásný. Kaple, v níž se brali už naši rodiče, byla plná dětí. Charlotte vypadala tak šťastně. Tomáš také. Nechtěla bych mít na svědomí jejich další odloučení. Bylo tedy na mně, abych odešla.

Po pravdě řečeno ještě nevím, kam bych měla jít. Ponechávám si dva tři dny na rozmyšlenou. Domluvily jsme se s Charlottou, že ji zpravím o svém rozhodnutí v dopise, který nechám u Jana, syna Magdaleny a Ludvíka, našich dvou starých, dobrých sloužících. Ludvíka jsem už znovu nespatřila. Zemřel krátce před mým návratem z Kanady. Zato Magdalena zemřela tři dny po mém návratu. Člověk by řekl, že na mě čekala, aby se ujistila, že se věci vrátily do starých kolejí. Byla hrdá na to, že se tam nahoře setká s tatínkem a maminkou a bude jim moci říct, že jsme v pořádku.

Dívám se, jak Marie spí. Je to úžasné dítě! Časem jsme v ní objevily veselou a šibalskou dívenku. Je nadaná, inteligentní a překrásně zpívá. Když při mši zpívá žalmy, člověk má pocit, že slyší zpěv andělů. Kdybych jen věděla, co mám dělat, aby byla v bezpečí!

Cholet, druhý den ráno

Ještě je tma. Marie stále spí. Ani zanic se mi nepodařilo usnout. Stále jsem přemítala o našem problému a myslím, že jsem na počátku jeho rozřešení. Musím se vypravit do Ruska! Copak není pravda, že když máme něco před očima, tak to tím spíš nemůžeme objevit? Kolikrát jen už jsem hledala při šití jehlu a přitom jsem ji měla zapíchnutou v zástěře? Pokud Marie přijela z Petrohradu, musí se tam vrátit. Ti, kdo ji hledají, už převrátili město vzhůru nohama, a tak budou pokračovat v hledání jinde. Marie se tedy musí vrátit zpátky. Bude tam v bezpečí víc než kdekoli jinde. Možná se mi podaří najít někoho z její rodiny, kdo by mi ji pomohl ochránit. A její přítomnost tam bude méně nápadná než tady. Neznám žádné Rusy, ale domnívám se, že se jim musí velmi podobat. Její krása je tak jiná než tady u nás. Zvláště její oči mají barvu, jakou jsem ještě v životě neviděla. Vypadají, jako by byly ze smaragdu.

Zbývá jen vyřešit, jak se dostaneme do Ruska. Když jsem se naposledy vypravila do ciziny, trochu jsem se odchýlila od cesty. Místo do Anglie jsem dorazila do Kanady!

Kapitola IV

Dimitrij obrací nadšeně stránky. Deník jeho prababičky je tak strhující, že si to ani nedovedl představit. Poznává v něm přímou a odvážnou ženu, která si zaslouží obdiv.

Čas, který se většinou ve vlaku vleče, mu nyní ubíhá tak rychle ve společnosti Francouzky narozené o století dříve. A když Petr znovu přichází a klepe na dveře kupé, mladý muž se nepřestává divit, že už je čas k večeři. Zavírá knihu téměř proti své vůli a tiše pozoruje sluhu, jak prostírá stůl.

„Příteli, cestuje se ti pohodlně?“ ptá se ho konečně.

Petr pokyvuje hlavou. Spí v úzké kabině na konci vagonu, aby byl stále k dispozici svému pánu, kdyby na něj zazvonil. Místo je to skromné, ale čisté.

„Co bys tomu řekl, kdybychom trochu pozměnili naši trasu?“ navrhuje Dimitrij.

Sluha se na něj podívá s pousmáním. Vůbec nevěděl, že jeho mladý pán má nějaký cestovní plán. Když Dimitrij oznámil rodičům, že chce navštívit Francii, jak to často dělají mladíci jeho věku, neměl na mysli žádné konkrétní místo, které by chtěl vidět. Samozřejmě že návštěva Paříže byla neodmyslitelná, stejně jako Nice a Azurového pobřeží, kde se daly snadno pronajmout přepychové vily. Kromě těchto dvou zastávek hodlal mladý Rus cestovat podle vlastních přání a v závislosti na setkáních, která se mu naskytnou.

„Začneme v La Rochelle,“ oznamuje Dimitrij. „Vydávám se po stopách své prababičky!“

„La Rochelle?“

„Ano, přesně tak.“

„Kde to je?“

Dimitrij pozvedá pobaveně obočí.

„To přesně nevím.“

Při řeči se začíná prohrabávat ve svém kufříku a vytahuje z něj pečlivě složenou mapu Francie. Rozkládá ji před sebou a spolu s Petrem se nad ní sklání. Oběma mladíkům chvíli trvá, než na francouzském pobřeží Atlantského oceánu naleznou město La Rochelle.

„Je to dost daleko,“ konstatuje Petr se zklamáním ve tváři.

Dimitrij ale není člověk, který by se nechal zaskočit dlouhým cestováním.

„No a co? Copak nejsme mladí?“

„Pokud si to přejete…“

„Chci poznat zámek Naději, o kterém tak dojemně mluví má prababička.“

Petr svoluje. Přání jeho pána je mu rozkazem, proti kterému se neodvažuje nic namítat. A i kdyby si to mohl dovolit, neudělal by to. Petr si uvědomuje, jaké má štěstí, že ve svém věku může vyrazit na takovou cestu. Vždycky snil o cestě kolem světa, ale nemohl si dovolit opustit své místo, a tak poznával země jen z knih. Tím, že si ho Dimitrij vybral pro svou cestu, se mu splnilo jedno z jeho největších přání.

Dimitrij usedá k jídlu, které mu Petr přichystal. Jeho rozhodnutí mu dodalo chuť k jídlu. A s touto nezřízenou chutí se pouští do předložené ryby v omáčce.

„Myslíš, že si mohu ještě trochu přidat?“ ptá se Petra, který dohlíží, aby večeře proběhla v pořádku.

„Zeptám se,“ odpovídá jmenovaný a otvírá dveře kupé.

Muž, jenž za nimi stojí s přitisknutým uchem, málem upadl, když se dveře náhle otevřely. V poslední chvíli se narovnal, nasadil nezaujatý výraz a dělá, že prochází uličkou dopředu. Petr se na něj úkosem podíval. Zdá se mu, že ty husté, rezavé licousy už někde viděl.

Paříž 9. ledna 1804

Jsem ráda, že jsme cestovaly až do Paříže kočárem, který nám zapůjčila moje sestra. Je rychlý a pohodlný. Koně i kočí se ukázali jako ti nejlepší. Máme je poslat zpátky do La Rochelle, až je nebudeme potřebovat. Odjedou tedy zítra.

Zůstaneme určitě nějakou dobu v Paříži, abychom se poohlídly po jistém a vhodném způsobu, jak se dostat do Ruska. Mohly bychom se tam vypravit samy dvě, ale pochybuji, že žena, která cestuje sama jen s malým děvčátkem, by nepřitahovala pozornost lidí s neblahými úmysly. Už na cestě do Paříže jsme se setkaly se zlodějíčky a posměváčky. Bez Charlottina kočího bych nedokázala všechny ty troufalce odehnat.

V centru velkoměsta si nás však nikdo nevšímá. Můžeme si jít, kam chceme, a nikdo nás neobtěžuje. Jen několik šarlatánů nám nabízí na rohu každé ulice, že nám vyloží budoucnost z karet. Obracejí se tak na každého kolemjdoucího v naději, že se jim podaří vytáhnout z něj pár grošů. Jejich taktika dobře funguje, protože hodně lidí se nechá zlákat. Člověk chce znát svou budoucnost, i když to vůbec neodpovídá pravdě. Lidé zapomněli na odevzdanost Bohu a jeho prozřetelnosti.

Marie je méně než já zaskočena velikostí budov lemujících Seinu. Řekla mi, že v Petrohradu jsou ještě větší. Pařížská katedrála mě fascinuje více než cokoli jiného. Zdá se, že se dotýká nebe, a když vyzvánějí zvony, člověk má pocit, že se chvěje země.

Zítra půjdu za mistrem Boieldieuem, slavným hudebníkem a skladatelem. Slyšela jsem, že se brzy vypraví na cestu do Ruska. Možná svolí, že mě vezme s sebou výměnou za mé skromné služby. Víc ale nevím. Naše hostitelka mi dala tuto informaci, kterou zaslechla od některého ze svých hostů. Nepamatuje si už, jestli to bylo včera či před týdnem. Uvidíme. Možná že přijdu pozdě.

Každý večer se modlím k Bohu, aby nás ochraňoval a ukázal nám, co je pro nás nejlepší. Kdyby mi tak dal nějaké znamení!

Paříž 8. února 1804

Často jsem mohla konstatovat, že náš Pán má smysl pro humor. I tentokrát to můžu dosvědčit. Včera jsem zakončila své zápisky prosbou o znamení a to, které mi dal, předčilo všechna má očekávání.

Když jsem dnes ráno přišla k mistru Boieldieuovi, byl celý dům vzhůru nohama. Aspoň jsem tak ale viděla, že ještě neodjel. Služebnictvo pobíhalo sem a tam a snášelo těžká zavazadla. V malém vestibulu, který sloužil jako vstupní hala, bylo tak těsno, že bylo téměř nemožné, aby se do něj vměstnalo několik osob najednou. Muž, který nám otevřel, nás vybídl, abychom chvíli počkali na schodech, zatímco nás ohlásí svému pánovi. A to jsme také s Marií udělaly. Popošly jsme několik schodů nahoru a pozorovaly ten podivný shon, který se nám odehrával před očima. Osazenstvo domu se chystalo na cestu, to bylo víc než jasné.

Služebnictvo se pohybovalo podle stejného scénáře. Z nějakého pokoje vyšli se zavazadly či pečlivě zabalenými hudebními nástroji v náručí, zastavili se u stolečku na poschodí, kde nějaký muž zaznamenal jejich náklad, a poté sestoupili do vstupní haly, kde svůj náklad složili. Dvakrát se stalo, že muž u stolečku se zápisky zavolal některého lokaje, aby zkontroloval ten či onen náklad, a pak dotyčného nechal odejít. Při prvním zavolání ve mně zvuk jeho hlasu probudil vzdálené vzpomínky, které jsem nedokázala identifikovat. Při druhém mi jeho hlas připadal velmi povědomý, ale nedokázala jsem si vzpomenout ani na místo, ani na okamžik, kdy jsem jej slyšela. Je možné, aby se v tomto domě nacházel někdo, koho znám? Bylo by to neočekávané štěstí.

Postoupila jsem tedy o několik stupínků výš, abych lépe viděla toho, kdo se nacházel za pultíkem. Skláněl se nad účetními záznamy cele zabrán do zapisování objektů, jež se měly stěhovat. Když konečně zvedl hlavu, nadskočila jsem. Rozpoznala jsem v něm Paulina, mladého plavčíka, s nímž jsem se spřátelila na lodi Le Généreux, která plula do Kanady. Já a moje věrná přítelkyně Gabriela jsme strávily dlouhé hodiny s Paulinem, když jsme ho učily číst. Na oplátku nás zase on učil námořnické písně, jak správně vázat lodní uzly nebo vyřezávat ze dřeva.

Když jsem na něj zavolala, Paulin nereagoval. Podíval se mým směrem, chvilku si mě prohlížel, aniž by jakkoli reagoval, a pak se vrátil ke svému seznamu. Nepoznal mě. Zavolala jsem na něj podruhé, opět bez úspěchu. Jeden sloužící, který právě procházel kolem, mi vysvětlil proč. Mladý účetní ztratil paměť. Našli ho polomrtvého na pláži u ostrova Ré, kde ztroskotala jeho loď. Na nic si nevzpomínal. Byl prostým plavčíkem? Důstojníkem? To nikdo nedokázal říct. Z jeho oblečení roztrhaného na cáry se to nedalo určit, jeho způsoby byly prosté, ale uměl číst a psát, což všechny udivovalo.

Obyvatelé ostrova ho dlouhé týdny ošetřovali, až byl schopen sám odejít. Vypravil se do Paříže v naději, že zde najde práci. Mistr Boieldieu hledal muže pro všechno, a tak ho zaměstnal. Všichni mu tady říkali Jules, jak ho nazvali lidé, kteří se o něj starali.

Vystoupila jsem ještě o pár stupínků výš držíc Marii za ruku a přiblížila jsem se ke stolečku, za kterým seděl můj dávný přítel. Když jsem stála před ním, postavil se a prohlížel si mě, aniž by cokoli chápal. Hodně se změnil. Už to nebyl čtrnáctiletý chlapec, kterého jsem znala, ale dospělý muž. Měl stále stejné husté, světlé vlasy, které se snažil stáhnout silnou stuhou. Jeho tvář však byla jiná, něčím poznamenaná. Vytratil se z ní onen zářivý, veselý výraz. Hluboká vráska se mu rýsovala mezi očima a dodávala mu ustaraný vzhled. Jeho modré oči jakoby vybledlé mořem se na mě dívaly nezúčastněně. Scházela mu jeho bezprostřednost a radost ze života, které mě tolik obveselovaly na palubě Le Généreux. Znovu jsem zašeptala jeho jméno a zdálo se mi, jako by se zlehka zachvěl. „To jsem já, Élisabeth!“ opakovala jsem. Paulin nezareagoval, omluvil se, že neví, kdo jsem, a vrátil se ke své knize a peru. Nemohla jsem to nechat jen tak. Věděla jsem, že se jedná o mého přítele a nechtěla jsem odejít, aniž by mě poznal. Začala jsem tedy potichu zpívat jednu námořnickou píseň, kterou nás s Gabrielou naučil a kterou jsme si s ním rády prozpěvovaly, když se na loď snášel soumrak. Všimla jsem si, že se Paulinovy prsty, jimiž držel pero, neznatelně sevřely. Urputně skláněl hlavu, ale já jsem moc dobře věděla, že poslouchá.

Ve stejném okamžiku začala zpívat i Marie. Připojila se k melodii, kterou jsem si často pobrukovala na zámku Naděje. Její nádherný dětský hlas se vznášel nad schodištěm a čas jako by se na chvíli zastavil. Sloužící, kteří přecházeli sem a tam, se zastavovali a poslouchali. Paulin se stále ani nepohnul, ale všimla jsem si, že mu po tváři stékala velká slza. Byla jsem si jistá, že ta píseň v něm probudila nějaké vzpomínky. Chtěla jsem ho znovu oslovit, když se nahoře otevřely jedny dveře. Uviděla jsem elegantního muže, jak se dívá směrem ke mně a k Marii. Byl štíhlý, oblečený do tmavého kabátu staženého v pase, na sobě měl béžové kalhoty a kolem krku široký bílý šátek. Jeho hnědé, kudrnaté vlasy byly krátce střižené a nepořádně se vlnily kolem jeho obličeje. Mistr Boieldieu – neboť to byl on – se na mě usmál a pokynul mi, abych k němu popošla. Utichla jsem a táhla za sebou Marii, která stále zpívala. „Chci, aby to dítě zpívalo v mém sboru v Rusku,“ oznámil mi jen tak tento slavný hudebník.

Jakou krásnější odpověď na své modlitby bych si mohla přát?

Kapitola V

Emílie s Konstancií se nechávají lehce kolébat v kočáru taženém koněm. Den se sklání k večeru a slunce zapadá za obzorem. Brzo se ztratí v moři. Obě dívky se vracejí z La Rochelle, kde se procházely po nábřeží.

Už je tomu několik dnů, co jsou na zámku Naděje, a zdá se jim, jako by se zastavil čas. V den jejich příjezdu se s nimi sestra Marie Anežka vydala po stopách Charlotty a Élisabeth z Naděje, které zde před více než stoletím žily. Viděly už všechno: nástupní můstek, odkud se určitě Élisabeth nalodila na cestu do Kanady, budovu Výboru pro všeobecnou bezpečnost, kde se Charlotte vydávala za špionku, Rusquecův statek, kde zachránila svého prvního chráněnce, dům Tomáše z Tertru v Rochefortu… Při pátrání se sestře Marii Anežce podařilo najít i malou světničku, kde Charlotte dlouhé měsíce žila. Nacházela se v jedné larochellské zahradě, prohýbající se pod tíhou břečťanu, s místy propadlou střechou. Tři přítelkyně však byly velmi dojaté, když si představovaly, jak zde Charlotte žila a s odvahou čelila nebezpečí. První den v La Rochelle byl nabitý emocemi, nepočítaje v to seznámení se zámkem Naděje, který na ně velmi zapůsobil. Pak se ale čas neuvěřitelně zpomalil. Emílie s Konstancií teď žijí podle rytmu penzionátu, s jeho pravidelnými liturgickými hodinkami, vyučováním a pravidelnými setkáními s knězem, který byl ochoten doprovázet je při jejich duchovních cvičeních. Jedna i druhá využívaly svého pobytu na klidném místě k úvahám, odpočinku a modlitbě, avšak každá zvlášť. Znovu se shledaly až pozdního odpoledne na společné procházce, při nákupech ve městě a kvůli tomu, aby spolu strávily večer.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Na dvoře Alexandrově.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.