Vítězslav Kremlík

OBCHODNÍCI
SE STRACHEM

Průvodce skeptika
po klimatické apokalypse

TIRÁŽ

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována a rozšiřována jakýmkoli způsobem bez předchozího písemného svolení nakladatele.

Druhé vydání (první elektronické).

Odpovědný redaktor Marek Pečenka. Redakce Tereza Kodlová.

Obálka, grafická úprava, sazba a konverze do elektronické verze Michal Puhač.

Vydalo v roce 2019 nakladatelství Dokořán, s. r. o., Holečkova 9, Praha 5,

dokoran@dokoran.cz, www.dokoran.cz.

ISBN 987-80-7363-938-9 (pdf)

ISBN 987-80-7363-939-6 (epub)

ISBN 987-80-7363-940-2 (mobi)

(pdf – 997. publikace, 305. elektronická;

epub – 998. publikace, 306. elektronická;

mobi – 999. publikace, 307. elektronická)

Recenzovali doc. RNDr. Zbyněk Hrkal, CSc., RNDr. Pavel Kalenda, CSc. a doc. PhDr. Ing. Marek Loužek, Ph.D.

Za cenné připomínky k rukopisu děkuji zejména Mgr. Luboši Motlovi, Ph.D., prof. Ing. Miroslavu Kutílkovi, DrSc. CSc., RNDr. Milanu Šálkovi, Ph.D., a dále recenzentům doc. RNDr. Zbyňku Hrkalovi, CSc., RNDr. Pavlu Kalendovi, CSc., a doc. PhDr. Ing. Marku Loužkovi, Ph.D.

Jak zvláštní! Nejbohatší, nejbezpečnější civilizace s nejdéle žijícími lidmi, největšími zdroji a s nejvyšším stupněm porozumění vlastní technologii se stává tou nejustrašenější v historii.

Aaron Wildawsky,
sociolog a politolog
(1930–1993)

PŘEDMLUVA

Ideologie klimatického alarmismu, přesněji strašení lidí údajně lidmi způsobeným globálním oteplováním, je jedním z hlavních témat současnosti. Velký počet jednotlivců – především politiků, novinářů a nekvalitních vědců, ale i řada institucí (zejména OSN a Evropská unie) a bohužel i mnohé velké podniky a firmy zneužívají mírné zvýšení průměrných globálních teplot, které jsme zaznamenali v minulém století (zhruba o 0,7 °C), k radikálním zásahům do života milionů či spíše miliard lidí na celém světě. Protestů proti této ideologické, nikoli vědecké doktríně jsou ve světě publikovány každý den desítky či stovky, ale pořád je to málo. Někteří lidé mají zavřené oči a zacpané uši a žádné seriózní protiargumenty slyšet nechtějí.

Je nesmírně dobře, že Vítězslav Kremlík založil stránky klimaskeptik.cz a že se nedá odradit. Že nepřetržitě píše, přednáší a diskutuje. Že se ze všech sil snaží vystupovat proti klimatickému alarmismu. Jeho už dlouholetá (ač je nesmírně mladý) aktivita je v naší neodvážné, kvůli diktátu politické korektnosti tak přeopatrné době, velmi potřebná. Patří k malé skupince českých autorů – Kutílek, Motl, Svoboda, Klaus – kteří se po boku obrovského, stále narůstajícího množství podobných „skeptiků“ na celém světě snaží ukázat faleš celé této ideologie.

Téma knihy Obchodníci se strachem, jejíž první rukopisnou verzi jsem od autora dostal jako dárek k narozeninám již před dvěma roky (už tehdy jsem ji pozorně přečetl a mám ji dodnes pečlivě podtrhanou), je mimořádně aktuální. Vítězslav Kremlík dobře ví, že klimatický alarmismus není soubojem s klimatem, ale pokusem o omezení lidské svobody. Klima je k tomu jen nástrojem či záminkou. Svou kvalitou a přesvědčivostí je kniha významným příspěvkem nejen k naší domácí, ale i k celosvětové diskusi. Je integrální součástí širšího protestu proti tomuto útoku na lidskou svobodu.

Autor v knize popisuje pokusy potlačit jakoukoli kritiku této zhoubné doktríny a protestuje proti snaze umlčet hlasy skeptiků, tedy těch, kteří odmítají toto nové ateistické náboženství přijmout. V původní verzi rukopisu si povzdechl, že v současnosti „naše média nejsou o mnoho svobodnější než v éře Rudého práva“. Ano, tak silně a tak špatně to cítím i já. Zejména proto je třeba Kremlíkovu knihu číst, a já bych dodal, číst s tužkou v ruce a studovat.

Autor předkládá mimořádnou šíři názorů a znalostí, předvádí interdisciplinaritu v tom nejlepším slova smyslu, odvažuje se pustit do nesmírně širokého, špatně definovaného tématu. Ač student společenských věd (anglistiky a historie na Filozofické fakultě Palackého univerzity), demonstruje velmi kvalitní přírodovědecké znalosti, jež jsou pro uchopení tohoto tématu nezbytným předpokladem. Patří mezi ty, kteří poukazují na neobhajitelnost monokauzální vazby mezi emisemi CO_2 a průměrnou globální teplotou, a upozorňuje na celou řadu dalších faktorů, které vývoj globálních teplot v čase ovlivňují.

Jeho velkou výhodou je to, že jako historik umí jevy současnosti zasazovat do kontextu dějin lidstva. Pro nehistoriky mohou být objevné jeho odkazy na změny klimatu v době kamenné, na klimatem vyvolané války v době bronzové, na zmizení Vikingů z Grónska, na pád Říše římské atd. Velkým poučením pro nás pro všechny je vývoj klimatu v posledním tisíciletí, který s tím, co se děje právě dnes, velmi těsně souvisí.

Autor oprávněně kritizuje „věřící klimatického náboženství“ a i klimatologii označuje za „angažovanou vědu“. Průhledná, na první pohled viditelná angažovanost klimatologie (a klimatologů) tuto vědní disciplínu evidentně degraduje. Mluvím o tom ve své knize Zničí nás klima, nebo boj s klimatem? (Grada, 2017), v níž se pokouším důrazně odlišovat „standardní, svým záběrem a svými výchozími hypotézami dobře vymezené vědy (fyzika, chemie, biologie, ale i např. ekonomie) od takzvaně komplexních, multidisciplinárních či interdisciplinárních věd či disciplín“ (str. 52). Já k tomu dodávám, že tyto vědecké disciplíny považuji za nedisciplinované, ale to autorovi nebudu podsouvat.

Vítězslav Kremlík píše v této souvislosti o tzv. postnormální vědě (viz i mou výše citovanou knihu, kapitola „Diskuse ve vědě, resp. v klimatologii“). Postnormální jsou ty angažované vědní disciplíny, které usilují o vstup do politiky a rezignují na akademickou objektivitu.

Věřím, že si tato živě a přesvědčivě napsaná kniha u nás najde své čtenáře a že se stane významným příspěvkem k našemu, dosud ne příliš úspěšnému souboji s klimatickým alarmismem.

Václav Klaus

NEPROPADEJME
PANICE

Během 20. století vztah lidstva k přírodě prošel revolucí. Na začátku století byly lidské zásahy do přírody vnímány jako prospěšné, ba jako známka civilizačního pokroku. Na konci byly tyto zásahy pokládány za škodlivé, nebyl-li jasně prokázán opak.

Rupert Darwall: The Age of Global Warming
(Věk globálního oteplování)1

Oteplování probíhá s přestávkami vlastně už od třicetileté války. Ve 20. století se planeta oteplila asi o 0,8 °C a stejné oteplení můžeme očekávat i ve 21. století. Přineslo nám dosavadní zvýšení teplot opravdu rozvrat, hlad, bídu a devastaci, jak slýcháme denně z médií? Průměrné světové HDP na hlavu se v letech 1820 až 2010 zvýšilo desetkrát.2 Tomuto hospodářskému růstu vděčíme za vymizení bídy nejen v Evropě. Míra světové chudoby (včetně rozvojových zemí) v období 1820 až 1990 klesla z cca 85 % na cca 25 %.3 To všechno se dělo v období globálního oteplování a růstu hladin oceánů.

V letech 1975 až 2005 došlo k výraznému růstu teplot, přitom ceny potravin v tomto období klesly o 75 procent.4 Zatímco v roce 1991 podvýživou trpělo v rozvojových zemích 991 milionů lidí, v roce 2015 to bylo už jen 780 milionů lidí, ačkoli světová populace ve stejném období vzrostla. Globální oteplování tedy negativní vliv na produkci potravin nemělo. K dočasnému zhoršování došlo jen v éře rozmachu biopaliv, kdy se několik let počet hladovějících zvyšoval (z 908 milionů roku 2001 na 927 milionů roku 2006).5 Za to ale nemohlo oteplení, nýbrž naopak pomýlené snahy oteplení zastavit.

Proč tedy OSN líčí svět v tak černých barvách? „Propast mezi nejchudšími a nejbohatšími na světě je široká a stále narůstá,“ hořekoval generální tajemník OSN Pan Ki-mun nad růstem nerovnosti.6 To ale není tím, že by se někomu vedlo hůře. Je to tím, že někteří se mají pořád stejně, zatímco jiní se z chudoby osvobodili. Před 200 lety byly průměrné příjmy nejbohatších států jen 4krát vyšší než příjmy nejchudších států. Na konci 20. století už ale byly 30krát vyšší.7 Tato nerovnost je rozdílem mezi chýší z trávy někde v Africe a mezi mrakodrapem v New Yorku.

Pojem chudoby dnes navíc znamená něco jiného než před staletími. V ČR se mezi „chudé“ počítají všichni, kdo mají měsíční příjem nižší než 9 600 Kč. Tito lidé nemají úspory, ani peníze na dovolenou v Thajsku. Ale mají televizi, ledničku, počítač, telefon, elektřinu, vodovod a všechny vymoženosti moderní doby.8 Leckdy jsou v dluzích a hrozí jim exekutor. Dříve takovým lidem ale hrozila smrt hladem. A pro dnešního chudáka běžné věci – telefon, hodinky či boty – byly tehdy nemyslitelným luxusem.

Tvrzení, že vyšší teploty ohrožují civilizaci, je v rozporu s celou zkušeností lidských dějin. Teplým obdobím v dějinách se ne nadarmo říká „klimatické optimum“. Přinášejí totiž delší vegetační období a bohatší úrody. V teplejším klimatu i stromy lépe rostou a mají silnější letokruhy. Právě z jejich šíře odvozujeme teplotu dávných dob, kdy nebyly teploměry. Že se posledních 150 let vynořujeme z malé doby ledové (asi 1300–1850), je dobrá zpráva, ne důvod k panice. Ke střídání teplých a chladných období dochází zcela přirozeně každých tisíc pět set let.9

Toto vědecké paradigma přirozených změn klimatu bylo však opuštěno, když vznikl Mezivládní panel OSN pro klimatické změny. Vlády začaly přednostně financovat teorie, které „klimatickou krizí“ ospravedlňují posilování moci státu. Díky závislosti na státních zakázkách se věda dostala do vleku Parkinsonových zákonů byrokracie. Badatelé najatí na hledání rizik musejí vykázat nějakou činnost. Čím více tedy najme stát klimatologů, tím více se klima „zhoršuje“. Výsledkem je dnešní mediální realita, která teplejší klima označuje za klimatickou poruchu. A každá povodeň či sucho se prohlašuje za cosi nepřirozeného. Po krátkém období osvícenské racionality se nám tak vrací dávná pověrčivost. Jako v dobách, kdy se upalovaly čarodějnice, coby údajný původce krupobití.

Sociolog Barry Glassner, autor knihy The Culture of Fear (Kultura strachu),10 vysvětluje: „Vyvoláváním strachu politici získávají voliče, časopisy získávají čtenáře a televize diváky, neziskovky získávají nové členy, šarlatáni odbyt pro své ,léky‘, právníci získávají hromadné žaloby a korporace tak prodávají své výrobky.“11

Ochrana přírody byla možná racionálnější v dobách, kdy se jí nezabývaly speciální úřady, které nic jiného nemají na práci. Zákon o ochraně ovzduší v Londýně byl přijat už v roce 1956 (jako reakce na rekordní smog v roce 1952). První přírodní rezervaci na světě – Yellowstone – vyhlásil už v roce 1872 americký prezident Grant. Mezinárodní úmluva o ochraně velryb je z roku 1946. Dávno před vznikem první Strany zelených.

Jenže dnes se z vytváření strašáků stala profesionální mašinérie. V knize The First Global Revolution (První světová revoluce) o tom píše Římský klub, sdružení, které radí OSN: „Hledání obětních beránků je taktika stará jako lidstvo samo... Sjednoťme národy proti vnějšímu nepříteli, buď skutečnému, nebo k tomu účelu vymyšlenému... Napadlo nás, že se k tomuto účelu dá využít znečištění, hrozba globálního oteplování, nedostatek vody, hladomor a podobně... Všechna tato nebezpečí jsou zaviněna lidskými zásahy do přírody... Skutečným nepřítelem je tedy samo lidstvo.“12

Prý spotřebováváme příliš zdrojů a energie. Lidem je vnucován pocit viny za to, že žijí v blahobytu. Na každé letence máte dnes uvedenu výčitku, jaké emise skleníkových plynů zanechá jeden váš let. Když ale celebrity jako Al Gore nebo herec Leonardo DiCaprio na konferencích kážou o snižování emisí, létají tam soukromými tryskáči.13 Jich se zřejmě uskromňování netýká.

Přelomem byl Summit Země v Rio de Janeiro (1992), kdy se členské státy OSN zavázaly financovat boj proti uhlíku. Stoupenci teze o nepřirozené změně klimatu zbohatli prakticky škrtem pera. Nyní mohli zaplavit trh svými publikacemi a o diskusi s oponenty ztratili zájem. Vědci, kteří celý život zkoumali změny klimatu, byli najednou obviňováni, že existenci změn klimatu popírají. Kdo poukazoval na nedostatek důkazů, byl nařčen, že účelově „vyrábí pochybnosti“, protože je určitě podplacen ropným průmyslem.14

Takzvané „záchraně klimatu“ před oteplením ale v cestě nestojí pochybovači, nýbrž prostá matematika. Solární a větrná energie navzdory všem kampaním stále tvoří jen něco okolo 2 % světové spotřeby energie.15 Mezinárodní agentura pro energii spočítala, že splnění závazků z pařížské klimatické konference COP21 by mělo stát svět asi 16,5 bilionu dolarů během následujících 15 let.16 Avšak ono údajně očekávané oteplení o 3 °C – kterým nás straší alarmisté – se tím zdrží nanejvýš o 0,17 °C.17 Stačí, aby zafoukal vítr a celý tento draze upachtěný výsledek vymaže.

Představa, že nějakou vyhláškou či směrnicí poručíme větru a dešti, je arogantní výraz lidské pýchy. Raději bychom ty peníze měli věnovat někam, kde přinesou větší užitek. „Pokud můžete utratit miliardu dolarů a zachránit 600 dětí před smrtí a zachránit asi dvě miliardy lidí před podvýživou, je to mnohem lepší než utratit stejnou částku, abychom oddálili globální oteplení asi o dvě minuty do konce století.“18 Se změnou klimatu se stejně dá dělat jen jediná rozumná věc. Přizpůsobit se. Tak jako to dělali naši předkové odedávna.

„Musíme se přestat snažit vyděsit veřejnost k smrti. Očividně se to obrátilo proti nám,“ píší environmentalisté Ted Nordhaus a Michael Schellenberger, které časopis Time ocenil jako Hrdiny životního prostředí.19 Poukazují na to, že apokalypticky laděná osvětová kampaň o klimatických změnách, která vyvrcholila okolo roku 2006, nevedla ke snížení, ale zvýšení počtu skeptiků.

„Zelení však nereagovali tak, že by umírnili svou rétoriku, ani nepřehodnotili svou agendu, aby byla pro oponenty lépe stravitelná,“ pokračují Nordhaus a Schellenberger. „Místo toho přišli s ještě apokalyptičtějšími tvrzeními o oteplování – tvrzeními, která byla ve stále větším rozporu s tím vědeckým konsenzem, na který se tak rádi odvolávají.“20

V této knize najdete mnoho příkladů, jak environmentalisté přeháněli ve snaze upoutat pozornost. Připomíná to starou Ezopovu bajku o chlapci a vlku. Pasáček ovcí se jednoho dne nudil na pastvě a napadlo ho přivolat si společnost. Předstíral, že je tu vlk, křičel o pomoc. A když se seběhli lidé, řekl, že ho zahnal a oni ho pochválili. Jelikož se to osvědčilo, udělal to ještě několikrát, což se ale nakonec ukázalo jako osudová chyba. Lidé začali mít podezření, že si to celé vymýšlí. A když jednoho dne vlk přišel doopravdy, chlapec se pomoci nedovolal. Nikdo už mu nevěřil.

HROZBA
GLOBÁLNÍHO
OCHLAZOVÁNÍ

Skeptici se najdou na obou stranách diskuse o změnách klimatu. Jedni pochybují, že prožíváme nějakou klimatickou katastrofu. A myslí si, že počasí bylo rozmarné vždy. Druzí si nedovedou představit, že by úřady mohly nemluvit pravdu. A nechápou, že by se nějaký vědec mohl mýlit. Doufám, že jedni i druzí v této knize najdou pár věcí k zamyšlení.

Ve výhodě budou ti čtenáři, kteří četli román George Orwella s názvem 1984. Jde o příběh odehrávající se v diktatuře, která má velmi propracovanou propagandu. Ústředním heslem režimu je slogan: „Válka je mír. Svoboda je otroctví. Nevědomost je síla.“ Neustálým opakováním režim dokázal přesvědčit lidi, že všechno je naopak. V dnešní době jsou fakta stavěna na hlavu podobným způsobem. Mám na mysli zejména dnešní heslo „Klimatické optimum je klimatická krize“.

Ve skutečnosti byly teplé periody pro lidstvo většinou prospěšné. Díky oteplení na konci doby ledové bylo možné osídlit Skandinávii. Před šesti tisíci lety bylo tak teplo a vlhko, že i Sahara byla zelená a plná řek a jezer. Řím, Mayové, Mykény – všechny tyto kultury prosperovaly v teplých obdobích.

V Orwellově románu je desítky let vedena „věčná válka“ střídavě s říší Eastasie nebo s říší Eurasie. Režim potřebuje vést nějakou válku – jakoukoli – aby měl čím zdůvodnit výjimečný stav. Ten totiž vládcům umožňuje udržovat obyvatelstvo vystrašené a poddajné. Nutností přispět „válečnému úsilí“ vláda pohodlně zdůvodňuje utahování opasků.

Podobně my dnes vedeme jakousi „válku“ proti změnám klimatu. Jsme vyzýváni, abychom se uskromnili. Máme snížit svou uhlíkovou stopu. Jako v každé válce i v té klimatické jde o ovládnutí zdrojů. Energie je krví průmyslové civilizace, a kdo ji řídí, drží ostatní v šachu. Skutečnou moc nemají firmy, které energii využívají, ale politické kruhy, které ji mohou povolovat a zakazovat. Nežli se nadějeme, Velký Bratr bude na dálku (pomocí „chytrých sítí“) sledovat, jestli neplýtváte energií, včetně toho jakou máte v koupelně žárovku. V zájmu veřejného blaha, pochopitelně.

V Orwellově románu kdykoli režim změní ve „věčné válce“ spojence, Ministerstvo pravdy přepíše historické záznamy. Aby lidi nemátlo, že včerejší nepřítel je najednou náš kamarád a naopak. Falšování dějin vyjadřuje slogan „Kdo ovládá minulost, ovládá budoucnost. Kdo ovládá přítomnost, ovládá minulost“. Podobně jako ve zmíněném románu i v reálném světě pozorujeme, že se příběh o změnách klimatu ustavičně mění. Dnes se vehementně zapírá, že jsme kdysi bojovali proti ochlazování. Prý to byl názor jen hrstky lidí. A grafy s prudkým poválečným ochlazováním severní polokoule už dnes téměř nikde neuvidíte.

Ještě ale žijí pamětníci, kteří vědí. Dříve se lidé obávali spíše chladného počasí. Kupříkladu malá doba ledová (14.–19. století) představovala nejchladnější éru od vyhynutí mamutů. Osady Vikingů v Grónsku toto počasí zničilo, nedokázali se mu přizpůsobit. Když bylo ochlazení nejhorší, přišla tzv. krize 17. století (včetně třicetileté války). Válečných konfliktů je totiž v průměru více, když se klima ochlazuje. Právě sychravé klima možná donutilo lidstvo k adaptacím jako tzv. agrární revoluce.

Ochlazování nám dělalo problémy i ve 20. století. V sedmdesátých letech bylo na severní polokouli tak chladno, že se americká vláda začala obávat příchodu nové doby ledové. Vznikly kvůli tomu speciální komise a výzkumné programy, kterých se účastnil i český klimatolog George Kukla.

Dnes se to líčí přesně naopak. Sychravé období 70. let se najednou označuje za „normál“ a my bychom prý měli být znepokojeni, jak se od tohoto tzv. normálu odchylujeme. Malá doba ledová přestala být pokládána za problém, ba právě naopak. Ekologičtí aktivisté tvrdí, že v té době – před nástupem průmyslu – bylo klima v zásadě „stabilní“. A že toto chladnější klima vytvářelo pro rozvoj civilizace pohodu, jakou potřebuje. Dokud skleníkové plyny tuto „idylku“ nezničily.

V Orwellově románu režim potřeboval nějakého nepřítele, proti kterému se dalo „bojovat“. Vláda všechny své potíže svalovala na zloducha Goldsteina, který možná ani nikdy neexistoval. V naší době je vina za vše zlé – zejména za změnu klimatu – svalována na průmysl fosilních paliv, který vypouští skleníkové plyny. Přitom by se stačilo podívat na časovou osu – nejchladnější fází malé doby ledové bylo 17. století a od té doby se začalo postupně oteplovat – dlouho před průmyslovou revolucí, která je údajně měla způsobit. Že jsou klimatické změny něco přirozeného, však propaganda nemůže připustit. Pokud by hlavní příčinou změny klimatu bylo Slunce nebo přírodní cykly, těžko by proti nim šlo „bojovat“. Přírodním úkazům nemůžete napařit uhlíkovou daň.

Válka proti klimatické změně může být „věčnou válkou“, jako je ta u Orwella. Těžko se dá vyhrát, protože klima se měnilo odjakživa. Podobné klimatické změny nacházíme i ve starších dějinách. Děje se to každých jeden a půl tisíce roků. Příčina zřejmě bude astronomická, jako když se pravidelně vrací Halleyova kometa. Ochlazení klimatu se promítne do zhoršení úrod, což následně vede k politické destabilizaci. Tento cyklus zřejmě přispěl i k trojské válce, pádu říše římské nebo zániku mayské civilizace. Jde o jakýsi puls dějin.

K idealizování chladného klimatu není žádný důvod. Environmentální dogma se zato nápadně podobá dávným legendám. Většina kultur má přece nějaký mýtus o „starých zlatých časech“. Starci vzpomínají, že za jejich mládí byly rohlíky křupavější a tráva zelenější. Klimatické náboženství také má svůj mýtus o vyhnání z ráje, tentokrát z ráje ekologického. Dříve bývalo klima stabilní. Vítr nevyvracel stromy, jen příjemně hladil. Nebyly povodně, pršelo jen tak akorát, aby se děvečkám hezky nakropilo prádlo.

Představme si, co by dnešní propagandě řekl průměrný rolník dejme tomu ze 17. století. Kdyby mu dírou v čase propadl na stůl výtisk nějaké brožury Greenpeace a on se dozvěděl, že žije v ideálních časech. Kdyby to našemu negramotnému farmáři pan farář přečetl, oba by se hodně nasmáli. Pokud by zrovna neumírali na mor nebo choleru.

DOBA LEDOVÁ

Z geologického hlediska žijeme v jednom z nejchladnějších období dějin. Minulá doba meziledová byla teplejší. A po většinu existence planety nebyl žádný led ani na pólech.

Ekologičtí aktivisté používají slogan „změna klimatu už probíhá“ (is already happening). Těžko posoudit, co tím „už“ vlastně myslí. Klima se měnilo vždy a pro důkaz stačí zarýt do země rýč. Celá zemská kůra je vlastně jakýsi archiv. V různých dobách vznikaly různé druhy půd, podle toho, jaké kdy panovalo podnebí. Sedimenty a horniny, které se zformovaly během druhohor, dosahují mocnosti stovek metrů hloubky.

Českou kotlinu na konci druhohor, v období nazvaném „křída“, pokrývalo z valné části moře. Když voda zmizela a mořské dno začalo zvětrávat, vznikly skalní útvary jako například pískovcové Adršpašsko-teplické skály. Když končily druhohory, na Zemi nebyl žádný polární led. V eocénu (před 56–34 miliony let) v Antarktidě rostly palmy, ačkoli i tehdy byla v téměř stejné zeměpisné šířce jako dnes. Když začaly čtvrtohory, začaly se nám tu střídat doby ledové a meziledové, což představovalo kolísání hladin moří až o 100 metrů. Tolik k představě, že v dobách, kdy neexistovaly tovární komíny, bylo klima stabilní.

Není to tak dávno, co si lidstvo myslelo, že svět je jen o pár let starší než první písemné památky. Povědomí o změnách klimatu se omezovalo na biblickou báji o Potopě světa. Až v 18. století si různí lidé, jako například básník Goethe, v Alpách všimli balvanů rozesetých po krajině a usoudili, že je tam musely dotlačit dávné ledovce. Louis Agassiz v roce 1837 šel ještě dál. Navrhl, že kdysi dávno Švýcarsko mohlo vypadat jako dnešní Grónsko – mohlo být ledem pokryto celé.

Později se doba ledová (glaciál) začala studovat podrobněji. Ukázalo se, že ji lze rozdělit do několika fází, které od sebe oddělovaly teplejší doby meziledové (interglaciály). Jednotlivým dobám ledovým se začalo v Evropě říkat podle lokalit v Alpách, odkud pocházely nálezy. Günz, Mindel, Riss a Würm. V době ledové střední Evropu pokrývala převážně tundra, jaká je dnes u polárního kruhu. Zbytky tehdejší vegetace se dodnes uchovaly třeba na vrcholcích Krkonoš. Ledový krunýř pokrýval Skandinávii, část Polska i většinu Británie.

Koncem 19. století se sice švédský chemik Svante Arrhenius domníval, že za střídání dob ledových a meziledových může kolísání skleníkových plynů. O půl století později však přišel s lepším vysvětlením srbský univerzitní profesor matematiky Milutin Milanković. Spočítal, jak se periodicky mění postavení Země vůči Slunci a jaký to má vliv na pozemské klima. Nejdůležitější z „Milankovićových cyklů“ má cca 100 000 let a vysvětluje střídání dob ledových a meziledových. Dráha Země kolem Slunce se totiž mění z více kruhové na více eliptickou. Svou teorii publikoval v roce 1941 v němčině jako Kanon der Erdbestrahlung und seine Anwendung auf das Eiszeitenproblem (Princip oslunění Země a jeho aplikace na problém ledových dob).

Jeho teorie byla „vědeckým konsenzem“ přijata teprve v 70. letech díky vrtům na mořském dně (Deep Sea Drilling Project). Ukázalo se, že se dno rozpíná, čímž se potvrdila teorie o pohybu kontinentů, kterou postuloval už v roce 1912 Alfred Wegener. Ani on se uznání nedožil. Když pak Wallace Broecker tato data analyzoval, ukázalo se, že údaje z kolísání izotopů kyslíku vykazují silné cykly cca 100 tisíc, 41 tisíc a 23 tisíc let. Což se přesně shoduje s orbitálními pohyby planety, o kterých mluvil právě Milanković. Jde o změny, kdy se mění náklon rotační osy (oblikvita), tvar oběžné dráhy okolo Slunce (excentricita) i směr osy (precese). Tyto pohyby vedou na Zemi ke změnám klimatu.

Doby ledové a meziledové se na Zemi střídají poslední milion let jedna za druhou. Ale nebývalo tomu tak vždy. Ve druhohorách bylo klima daleko teplejší a žádné doby ledové tehdy nebyly. Teprve před 35 miliony let se ochladilo natolik, že se Antarktida pokryla ledovcem.

Většinu geologické historie byla ale Antarktida bez ledu. Naše planeta se totiž pravidelně přepíná mezi dvěma stavy. Asi 75 % času Země stráví ve skleníkové fázi (hothouse) a jen 25 % času je v zaledněné fázi (icehouse).2 Během desítek milionů let, kdy trvá „skleníková“ fáze, žádné ledové doby nejsou. Tehdy dokonce na Zemi nejsou žádné ledovce, ani v Antarktidě ani v Grónsku.

Takže současná éra, ačkoli jí říkáme „doba meziledová“, je na pozemské poměry nezvykle chladná. Protože na Zemi existují ledovce, což je v dějinách planety spíše anomálie. Mnoho se dnes sice namluví o globálním oteplování, ale z geologického hlediska žijeme v jednom z nejchladnějších období v historii planety.

Graf 1 – Střídání dob ledových a meziledových za posledního půl milionu let. Všechny předchozí doby meziledové byly teplejší než ta současná, kterou vidíte zcela vpravo.1

NÁHLÉ ZMĚNY KLIMATU V DOBĚ KAMENNÉ

Současná změna klimatu není výjimečná ani svou velikostí ani svou rychlostí. To ale musíte znát historii klimatu (paleoklimatologii).

V současné době podle některých názorů prožíváme „náhlou změnu klimatu“ (RCC, Rapid Climate Change), a to takovým tempem, které prý za posledních 65 milionů let nemá obdoby. Časopis Scientific American varoval: „Klimatická změna dnes probíhá 10 až 100krát rychleji než v minulosti a pro ekosystémy bude těžké se přizpůsobit.“3 Zřejmě jde o nějaké statistické nedorozumění. Podle měření šířky letokruhů stromů (v teplých letech více rostou), byla změna teplot ve 20. století stejná jako třeba oteplení v letech cca 1600 až 1700 n. l.4, a dokonce menší než oteplení v letech 900 až 1000 n. l.5

Ověřit si to lze i na přístrojových měřeních v Praze v Klementinu za poslední dvě století.

„Od roku 1890 až do současnosti (2005) se průměrná roční teplota zvýšila přibližně o 1,7 stupně C... Je ovšem nutné připomenout, že téměř o tutéž hodnotu (1,5 stupně C) v letech 1790–1890 teplota klesla.“6 Teploty se jen vrátily tam, kde byly v době císaře Josefa II. Totéž ukazují měření z Alp.7

Lidstvo zažilo daleko rychlejší a prudší změny klimatu v dobách, kdy žádný průmysl neexistoval. Šlo o změny přirozeného původu. Po většinu doby kamenné na našem území byla tundra. Jednou za pár tisíc let ale došlo k prudkému ochlazení, které řadu pravěkých kultur doslova vyhladilo. Pro to, že by nějakou z pravěkých kultur zdecimovalo oteplení, žádné doklady nejsou.

V průměru každých 7 000 let přicházely tzv. Heinrichovy oscilace (Heinrich Events), během nichž teploty klesly za pouhých pár desítek let o celé stupně Celsia, a toto ochlazení pak vyvolávalo sucha. Ne dnes, ale tehdy jsme zažívali skutečnou „náhlou změnu klimatu“. Takovou rychlost a velikost změny klimatu si dnes neumíme ani představit. Například ochlazení H1 před 15 000–18 000 lety přineslo takové sucho, že vyschlo i Viktoriino jezero v Africe. Pračlověk by se asi hodně divil, kdyby mu někdo vykládal, že by se měl bát teplého klimatu. Tvrdě zaplacené historické zkušenosti říkají pravý opak. Datace rozpadu jednotlivých paleolitických kultur na území dnešní Francie se pozoruhodně shoduje s datací chladných Heinrichových oscilací.9

- • Aurignacién (před cca 38 až 31 000 lety) od H4 do H3.

- • Gravettién (před 31 až 24 000 lety) od H3 do H2.

- • Solutrén (před 24 až 17 000 lety) od H2 do H1.

- • Magdalenién (před 17 až 12 000 lety) od H1 do H0 (H0 neboli mladší dryas).10

Například magdalenién byla poslední velká kultura období paleolitu a nese jméno podle naleziště la Madeleine v Dordogne ve Francii. Byla rozšířena v pásu od Moravy (jeskyně Pekárna v Moravském krasu) přes Německo až po Francii, včetně pobřeží Španělska. Lidé této kultury už uměli vyrábět předměty z kostí a parohů (harpuny, jehly apod.)

Lidé zvyklí na ústřední vytápění si už ani neuvědomují, jak těžké bylo v pravěku přežít zimu. Pokud nějaký kmen přišel o oheň, jeho osud byl zpečetěn. Význam teplot v glaciálu si názorně uvědomíme i na srovnání našeho území a Skandinávie. Na území naší republiky žili lidé už před cca 28 000 lety – vytvořili třeba známou sošku Věstonické venuše. Z území dnešního Švédska ale podobné paleolitické nálezy nemáme. Nikdo tam totiž nežil. Celá Skandinávie, většina Velké Británie i sever Polska byly pokryté ledovcem.

Kdyby bylo nedošlo ke globálnímu oteplování a led neroztál, byla by tato část světa neobyvatelná dodnes. První lidé přišli na jih dnešního Švédska někdy před 12 000 lety v teplém období zvaném Allerød. Šlo o lovce sobů z kultury Bromme, kteří si sem odskočili ze sousedního Dánska. V Severní Americe byla situace podobná. Celá Kanada byla pod krunýřem ledovců stejně jako oblast kolem Velkých jezer. Nebýt globálního oteplení, neexistovala by města jako Toronto, Montreal, Chicago ani Detroit. Bez ledu zůstala jen Aljaška a Beringova úžina – díky tomu tudy lidé mohli přejít z Asie do Ameriky.

Graf 2 – Podle měření v pražském Klementinu bylo oteplování ve 20. století jen návratem k původním vyšším teplotám. Půl stupně z tohoto oteplení je navíc vliv městského tepelného ostrova.8

KDYŽ BYLA SAHARA ZELENÁ

Oteplování neznamená automaticky šíření pouští, Sahara byla zelená, když bylo tepleji. Za teplého klimatického optima tam byly i řeky a jezera. Teprve ochlazení klimatu učinilo ze Sahary poušť.

Sahara nebyla vždy pouští. Už před půl stoletím o tom psal Henri Lhote v knize Jsou ještě jiná Tasíli.11 Autor v ní vylíčil skalní kresby (například obrázky žiraf), které tu v éře zelené Sahary zanechali místní neolitičtí obyvatelé. V první půli doby poledové (holocénu), cca 8 000–3 500 let př. n. l., bylo na severní polokouli tepleji a vlhčeji. Hovoříme proto o holocenním klimatickém optimu (jinak též Altithermal).

Jelikož bylo větší horko, z tropického oceánu se vypařovalo více vody. V klimatickém systému cirkulovalo více vodních par, takže byly vydatnější srážky. Neplatí tedy představa, že teplejší počasí automaticky znamená sucho a šíření pouští. Na Sahaře díky oteplení vznikla jezera i řeky, jejichž koryta dnes satelitní snímky dokáží díky mikrovlnnému záření zmapovat i pod nánosy písku. Teprve ve 4. tisíciletí př. n. l. začala Sahara vysychat, protože se klima ochladilo. Saharská jezera zanikla a tamější kmeny odtud migrovaly například do Egypta, kde posléze vznikla civilizace stavitelů pyramid.12

Za změnu klimatu na Sahaře je odpovědná tzv. precese. Jde o fyzikální jev, při němž se mění směřování zemské osy – nesměřovala vždy k Polárce jako dnes. Precesi můžete znát z astrologie, tam se totiž těchto cca 20 tisíc let dělí na 12 období, jako je věk ryb či věk vodnáře. Během příštích deseti tisíc let se vlivem tohoto cyklu bude na severní polokouli oteplovat. Ne kvůli činnosti člověka, ale proto, že tato polokoule bude více přivrácena ke Slunci. Za deset tisíciletí se Sahara zřejmě opět zazelená.

JMENUJI SE BOND, GERALD BOND

Bondův klimatický cyklus je dlouhý asi jeden a půl tisíce let. V posledních staletích se díky tomu vynořujeme z tzv. malé doby ledové, což byla nejchladnější perioda od vyhynutí mamutů.

Výzkum Geralda Bonda z Lamont-Doherty Earth Observatory na Columbia University ukázal, že každých cca 1470 ±500 let dochází k výraznému ochlazení klimatu. Podle objevitele nesou tyto výkyvy název Bond Events.13 Určují rytmus klimatických změn posledních deset tisíc let. Bond tyto oscilace objevil v mořských sedimentech, když zkoumal měnící se množství plovoucího ledu v severním Atlantiku (1997).14 Když ledová kra dopluje na jih, roztaje a veškerý písek, prach či štěrk, který obsahuje, spadne na mořské dno. Tyto usazeniny dnes můžeme zkoumat jako přírodní archiv. Při ochlazení klimatu ledové kry doplují jižněji.

Nejsilněji se tento cyklus projevuje v severním Atlantiku, ale doklady o něm máme z většiny oblastí severní polokoule. Takovýto cca 1 500 let dlouhý cyklus je stabilním rysem pozemského klimatu a existoval i v minulé době ledové, když ještě žili mamuti. V glaciálu byly tyto výkyvy prudší a nazýváme je Dansgaard-Oeschgerovy oscilace (DO Events).

Je ovšem nutno upozornit, že podle těchto cyklů si nemůžete řídit hodinky. Nejsou zcela pravidelné a Bondův cyklus v první půli holocénu vykazuje spíše délku cca 1 000 let. To je u přírodních oscilací běžné. Ostatně ani známý jedenáctiletý cyklus slunečních skvrn netrvá pokaždé 11 let a jeho délka kolísá od 9 do 13 roků. Od doby vynálezu písma zažilo lidstvo takových bondovských ochlazení celkem pět (Bond Events 4 až 0), přičemž sudé cykly přinášejí ochlazení, které je výraznější.

- • Začátek éry pyramid (Bond Event 4): Ve 4. tisíciletí př. n. l. Toto ochlazení vedlo ke vzniku prvních civilizací v Sumeru a v Egyptě, které vynalezly písmo. Vysychání (do té doby zelené) Sahary vedlo k migracím, například právě do nilského údolí. Někdy se anglicky hovoří o tzv. „5.9 kiloyear event“.15

- • Konec éry pyramid (Bond Event 3): Ve 3. tisíciletí př. n. l. došlo k ochlazení, které se dává do souvislosti se zánikem Akkadské říše v Mezopotámii a s tamním stěhováním národů (Amorejci) kolem 2000 př. n. l.16 V Egyptě se tato nestabilita projevila jako „první přechodné období“. Tím končí doba tzv. staré říše, končí éra stavby pyramid.17 V Indii se tato chladná epizoda dává do souvislosti se zánikem Harappské kultury.18 Někdy se hovoří o tzv. „4.2 kiloyear event“.

- • Začátek antiky (Bond Event 2): Koncem 2. tisíciletí př. n. l. skončilo tzv. minojské klimatické optimum. Ochlazení v Egejském moři je doloženo úbytkem teplomilného planktonu.19 Civilizace východního Středomoří se zhroutily jako domino – došlo ke kolapsu velmocí doby bronzové. Pád mykénské i chetitské říše. Mořské národy útočí na Egypt. Izraelité odcházejí z „egyptského zajetí“. Z této doby se datuje tzv. trojská válka. Tento komplex událostí popsal například Eberhard Zangger v knize Nový boj o Tróju. Někdy klimatologové hovoří o „3.2K event“ nebo též LBA (Late Bronze Age). Následovalo několik staletí tzv. homérského temna, po němž vznikla klasická řecká polis.

- • Konec antiky (Bond Event 1): V polovině 1. tisíciletí našeho letopočtu nastalo ochlazení, které bylo kolem roku 500 n. l. přerušeno krátkým oteplením a dělí se tedy na dvě části. První část ochlazování (0–250 n. l.) se shoduje s rozkladem římské říše.20 Končí římské klimatické optimum. Nejchladnější a nejsušší bylo 3. století n. l. kdy došlo k tzv. krizi římské říše. Toto ochlazení vyhnalo Huny ze stepí střední Asie. Ti posléze vyvolali stěhování národů. Druhá část ochlazování (cca 600–900 n. l.) se shoduje s úpadkem mayské říše, kde nastalo takové sucho, že Mayové opustili svá města a přestěhovali se jinam.21

- • Začátek novověku (Bond Event 0): V 14.–19. století n. l. nastalo ochlazení známé jako „malá doba ledová“. Nejchladnějším úsekem bylo 17. století, kdy sluneční činnost poklesla natolik, že nebyly pozorovány žádné skvrny na slunci (Maunderovo minimum). Zvýšené ekonomické napětí se projevilo sérií válek (Třicetiletá válka) a tzv. krizí 17. století. Nutnost adaptace na chladnější klima zřejmě vedla k tzv. anglické agrární revoluci, která posléze přerostla v revoluci průmyslovou.

Gerald Bond se domnívá, že příčinou tohoto kolísání klimatu jsou výkyvy sluneční činnosti.22 Sluneční aktivitu můžeme zrekonstruovat díky tomu, že sluneční vítr chrání Zemi proti kosmickému záření. Když sluneční aktivita stoupne, poklesne přísun kosmického záření a tvoří se méně radioaktivních izotopů. Je ale třeba z dat odfiltrovat vnitřní variabilitu magnetického pole Země, která má na kosmické záření také vliv.23

Bondův výzkum měl své předchůdce. V roce 1973 badatelé Denton a Karlén studovali, jak ve Skandinávii a Severní Americe kolísala rozloha ledovců.24 Zjistili ochlazení (nárůst ledovců) kolem r. 3500 př. n. l., 1200 př. n. l. a 1350 n. l. A také méně výrazná ochlazení kolem r. 2000 př. n. l. a 750 n. l.

Obdobnou cykličnost klimatických změn zjistil už v 19. století dánský geolog Axel Blytt (1876). Všiml si, že různé vrstvy rašeliny v Dánsku mají různou barvu a odvodil z toho, že v různých dobách tu bylo různě vlhké klima. Této periodizaci střídání suššího (kontinentálního, boreálního) a vlhčího (oceánského, atlantického) klimatu se říká „Blyttova-Sernanderova posloupnost“. Kolem 3000 př. n. l. končí klimatické období atlantik a začíná subboreál. V polovině 1. tisíciletí př. n. l. končí subboreál a začíná subatlantik, za jehož konec můžeme pokládat malou dobu ledovou. Subboreál časové odpovídá době bronzové, subatlantik době železné.

Graf 3 – Teploty v Grónsku za poslední čtyři tisíciletí podle vrtu GISP2 (do půle 19. století). Patrný je cca 1 500 let dlouhý Bondův cyklus střídání teplých a chladných období.25

Bondův klimatický cyklus se tedy možná odráží i ve vývoji lidské civilizace. První kdo si uvědomil, že na rytmus civilizace působí jakási vnější síla, byl asi německý filozof Karl Jaspers. Nenapadlo ho ale ještě, že by tou silou mohly být změny klimatu. Ve své práci Vom Ursprung und Ziel der Geschichte (Původ a cíl dějin)26 upozornil, že v době kolem šestého století př. n. l. po celé Eurasii – v oblastech, které neměly žádný vzájemný kontakt – během pár generací vznikla nová náboženství a filozofie. Kunfucius, Zoroaster, Lao-c’, Buddha, Starý zákon (monoteismus), Sokrates, řecká filozofie. Všechna tato hnutí nabízela různé alternativy k polyteismu. Jaspers tento přelom nazval „osová doba“ (Achsenzeit).

Tuto tezi rozvinula a proslavila historička náboženství Karen Armstrongová v roce 2006 v knize Velká transformace.27 Že by příčinou „velké transformace“ mohly být změny klimatu (Bond Event 2), to však nenapadlo ani Jasperse ani Armstrongovou. Ani John C. Landon (1999) nepřišel s vysvětlením.28 Pouze se pokoušel – ze sotva pochopitelných důvodů – vykládat tento rytmus dějin jako argument proti darwinismu. Díky čemuž jeho teze o „eonickém efektu“ zapadla bez povšimnutí.

Vztah klimatu a historie zůstával i stranou pozornosti historiků. Mezi badateli jako Emmanuel Le Roy Ladurie panoval po většinu 20. století skepticismus ohledně vlivu klimatických změn na historické události. Svou pozornost vesměs omezovali jen na regionální kronikářské záznamy o povodních a neúrodách, bez širšího kontextu.

ZMIZENÍ VIKINGŮ Z GRÓNSKA

Asi nejznámějším příkladem nepříznivého účinku ochlazení klimatu je právě zánik vikingských osad v Grónsku.

Tyto osady vznikly koncem 10. století docela pozoruhodným způsobem. Objevitel Grónska Erik byl vyhnán z Islandu kvůli vraždě, a když se v exilu potloukal po mořích, narazil na novou pevninu. Pojmenoval ji Zelená země (Greenland), v roce 984 se vrátil na Island a nalákal místní, aby s ním šli novou zemi kolonizovat. Erikův syn Leif přijal křesťanskou víru a o sto let později v Grónsku bylo dokonce zřízeno vlastní biskupství (v Gardaru).

O pár staletí později se ale klima zhoršilo. A na rozdíl od Eskymáků, Vikingové měli problém se na chladné klima adaptovat. Z archeologických vykopávek víme, že jak se ochlazovalo, lidé měli stále méně co jíst. Po roce 1300 se přestala chovat prasata. Krávy byly postupně nahrazeny ovcemi a kozami. Zatímco první generace se živily rybami z 15–50 %, poslední generace získávaly z moře celých 50–80 %.29

V roce 1345 papež grónským osadám odpustil placení církevních poplatků, protože uznal, že jsou moc chudí. V roce 1350 byla jihozápadní kolonie na pobřeží už opuštěna. Poslední biskup Alfur zemřel 1378 a nový se sem nikdy nedostal. Až v roce 1492 se v Římě rozpomněli, že v Gardaru bývalo biskupství. Papež Alexandr VI. Borgia (1492–1503) napsal dopis (začínající latinskými slovy „Cum Et Accepimus“), kde barvitě popisuje důsledky ochlazení klimatu:

„Doneslo se našemu sluchu, že v diecézi Gardar v Grónsku, na samém kraji známého světa, místní obyvatelé kvůli nedostatku chleba, vína a oleje většinou žijí ze sušených ryb a mléčných výrobků. Jelikož je pro lodě těžké proplout skrze takové množství ledu a vzhledem k chudobě této země a skrovným prostředkům obživy, lodě zdejší břehy málokdy navštíví.

Doneslo se nám, že za posledních osmdesát let tam nepřiplula ani jedná loď. A pokud by tam nějaká loď měla plout, muselo by to být v měsíci srpnu, kdy se led láme. Z těchto důvodů posledních 80 let tito lidé žijí bez biskupa. Byli jsme informováni, že mnozí, kdo dříve bývali katolíky, opustili víru a na křesťanské náboženství zapomněli.“30

Papež podpořil plán vyslat do Grónska nového biskupa. Není ale doklad, že by biskup někdy dorazil. Osady tou dobou nejspíše už neexistovaly.

MALÁ DOBA LEDOVÁ

Malá doba ledová (14.–19. stol.) byla nejchladnější období od vyhynutí mamutů. Jednou z příčin agrární a průmyslové revoluce mohla být právě nutnost adaptace na zhoršení klimatu.

Občas se setkáváme s idealizovaným pohledem na preindustriální klima. „Pět tisíc let jsme žili ve stabilním světě, kdy se klima neměnilo – tedy místně se měnilo, ale v úhrnu bylo nesmírně stabilní. A na této stabilitě je celý svět postaven, uživí hodně lidí a všichni mívali co jíst,“31 tak uvažují klimatičtí aktivisté, kterým současná změna klimatu připadne jako něco nového.

Jenže v chladných časech před začátkem globálního oteplování lidé klima za moc stabilní nepokládali. Právě naopak. Když se v druhé polovině 16. století ochladilo, bouřková činnost se zvýšila o 85 %, výskyt prudkých bouří vzrostl o 400 %.32 Například povodeň na Den všech svatých v roce 1570 zabila v západní Evropě asi 400 000 lidí. „Zvýšená extremita bouří za malé doby ledové zřejmě souvisí s tím, že se zvětšil tepelný gradient, tedy rozdíl mezi chladným oceánem u Islandu a mezi oceány jižně od 50–55 stupně s. š. a u Biskajského zálivu,“33 vysvětluje Hubert Lamb, zakladatel britské historické klimatologie.

Naopak při oteplování klimatu by bouře měly být mírnější. Když se otepluje, póly se oteplují rychleji než rovník, jelikož bílý led má větší albedo (více odráží světlo). Díky tomu se zmírňuje teplotní rozdíl mezi rovníkem a póly. To znamená menší gradienty, méně větrných bouří, menší rozdíly v atmosférickém tlaku apod.

Ochlazení vedlo k rozšiřování ledovců. Horské vesnice v Alpách, jako Le Bois v údolí řeky Arvy, musely tehdy být opuštěny, protože hrozilo, že je rozdrtí rozrůstající se ledovec. V 17. století ženevský biskup Charles August de Sales (synovec sv. Františka Saleského) na žádost místních obyvatel přijel ledovec zaříkávat, jako když vymítáte ďábla.34

Zhoršení klimatu znamenalo kratší vegetační období a menší úrody. Chudší strava se projevila i nižší tělesnou výškou obyvatelstva. Výzkum Richarda H. Steckela (2004) ukázal, že lidé z raného středověku byli skoro stejně vysocí jako dnešní lidé.35 Od 12. století se však začalo ochlazovat a v 18. století byl průměrný Severoevropan asi o 6 cm menší než jeho předek ze století dvanáctého.

V agrární společnosti na počasí závisí celá ekonomika, takže nepřekvapí, že i vývoj reálných mezd v Anglii kopíroval vývoj teplot.36 David D. Zhang (2011) o malé době ledové píše: „Ochlazení od 1560–1660 vedlo k zemědělsko-ekologické, socioekonomické a demografické katastrofě, která kulminovala všeobecnou krizí sedmnáctého století.“37

Za malé doby ledové pravidelně zamrzaly i řeky u kanálu La Manche, ačkoli je ovlivněný teplým Golfským proudem. Sychravé počasí se odrazilo i v umění, zasněžená krajina a zamrzlé řeky se staly novým tématem. K nejznámějším patří například Breughelův obraz „Lovci na sněhu“ (1565). Hans Neuberger analyzoval 12 000 obrazů vzniklých mezi lety 1400 a 1967 a spočítal, nakolik je zobrazená krajina tmavá a zatažená.38 Nejvíce takových obrazů vznikalo v letech 1600 –1646, což odpovídá nejchladnější části malé doby ledové.

Je možné, že anglická agrární revoluce, která byla předehrou revoluce průmyslové, vznikla právě kvůli zhoršení podnebí za malé doby ledové. Lidé se na zhoršení klimatu adaptovali, přizpůsobili se. Špatné úrody donutily farmáře hledat nové způsoby, jak zvýšit produktivitu. Aby si půda odpočala a neklesala její úrodnost, začaly se střídat plodiny (norfolský čtyřpolní systém) a začalo se hnojit. Dusík se dostával do půdy tím, že se některé roky na poli pěstoval jetel či luštěniny.

Zmenšila se plocha půdy, která ležela ladem, a místo pastvin se osázel tuřín, který se pak používal na krmení. Počátkem 18. století Jethro Tull vynalezl secí stroj a výnosy obilnin stouply mezi lety 1700 a 1800 o čtvrtinu a mezi 1800 a 1850 o polovinu. Rozšířily se nové plodiny z Ameriky, např. brambory. Chovatelé jako Robert Bakewell začali šlechtit ovce, takže jejich váha se za sto let zdvojnásobila.39 Díky těmto inovacím se kolem roku 1750 populace Anglie vyšplhala zpět na úroveň ze středověkého teplého období, asi na 5,7 milionů lidí. Růst populace ale pokračoval dál. O sto let později už měla Anglie 16,6 milionu lidí. Anglie se díky inovacím nejen adaptovala na změnu klimatu, ale navíc se zbavila hladomorů, které se dříve pravidelně vracely.

Agrární revoluce plynule přerostla v revoluci průmyslovou. Šlo o nezamýšlené důsledky živelného procesu. Díky rostoucí produktivitě stačilo k výrobě téhož objemu potravin méně pracovníků, takže nakonec v roce 1850 v anglickém zemědělství pracovalo už jen 22 procent populace. Když bohatí statkáři zprivatizovali („ohradili“) všechna pole, chudí rolníci neměli na čem hospodařit a stali se z nich bezzemci.

Davy nezaměstnaných odcházely do měst, kde se staly levnou pracovní silou pro manufaktury. I tento prvotní průmysl zprvu sloužil zemědělskému sektoru, zpracovával dováženou bavlnu. Do manufaktur si však brzy našla cestu mechanizace, James Hargreaves roku 1765 vynalezl spřádací stroj (Spinning Jenny). Ten se ovládal manuálně, dokud Edmund Cartwright (1785) nevynalezl mechanický spřádací stroj poháněný vodou a posléze Wattovým parním strojem. Tak začala průmyslová revoluce, kterou lze pokládat za největší společenskou změnu od vynálezu zemědělství.

VÁLKY KVŮLI TEPLOTĚ?

Teze o válkách z horka jsou podepřené jen fantastickými povídkami. Historicky k nárůstu válek docházelo spíše v době ochlazení.

Maunderovo solární minimum v 17. století bylo nejchladnější fází tzv. malé doby ledové. Ze Slunce zmizely na několik desetiletí sluneční skvrny, solární aktivita pohasla, na Zemi se ochladilo. Když se Slunce znovu probudilo, začalo se oteplovat. Názory na to, zda je to dobrá zpráva, se ovšem různí. Studie Petera Schwartze a Douga Randalla (2004), kterou si objednalo americké ministerstvo obrany (Pentagon), dokonce varovala, že globální oteplování může údajně přinést zhroucení světové bezpečnosti.40

Pokud bude o pár desetin stupně tepleji, prý nám hrozí světová válka. Jenže zpráva sama přiznává, že líčený scénář zhroucení klimatu je extrémně nepravděpodobný. Nejde totiž o vědeckou studii, je to jen povídka z budoucnosti. Říkají tomu „scénář“. Uveďme si ukázku z tohoto textu: „V roce 2025 vnitřní boje o moc v Saudské Arábii způsobí, že čínské i americké námořnictvo připluje do Zálivu a dostane se do konfrontace.“41 Takové detaily neuváděly ani věštby slavné Sibyly.

Zpráva vznikala tak, že autoři hovořili „s předními klimatology“. Tím se asi myslí vybraní zastánci hypotézy katastrofické změny klimatu, kteří přišli do Bílého domu zprávu podpořit, například poradce německé kancléřky Joachim Schellnhuber nebo bývalý šéf klimatického panelu OSN Bob Watson. Profesionální obchodníci se strachem.

Podobné fantazie bohužel pronikají i do publikací pro školy. Humanitární sdružení Člověk v tísni vydalo pro mládež knížku Klima v tísni,42 která obsahuje i část nazvanou „Války z tepla“. Zde se píše: „Zvýšení průměrné teploty o dva stupně znamená snížení produkce rýže o celou desetinu. Některé země nemohou uživit své obyvatele. Na světě přibývá geometrickou řadou lidí, kteří trpí hladem.“ Jak na to autoři přišli, je záhadou. Protože počet podvyživených ve světě klesá, viz úvodní kapitola.

V článku „Globální oteplování by mohlo vyvolat války“ časopis LiveScience upozornil na výzkum Davida Zhanga z Hongkongské univerzity.43 „Nedostatek potravin a vody způsobený nadcházejícím globálním oteplováním by mohl vést ke konfliktům i válkám o základní zdroje, varují vědci. Autoři analyzovali 899 válek, které proběhly v Číně mezi 1000 a 1911 a nalezli korelaci mezi frekvencí válčení a změnami teplot. Za cykly válčení a míru v Číně stály výkyvy zemědělské produkce, které způsobila dlouhodobá změna klimatu.“44

To zní jako varování před oteplováním. Jenže Zhangův článek říká ve skutečnosti něco jiného. K válkám v Číně docházelo, kdykoli došlo k ochlazení. „Nejnižší růst populace a vrcholy různých faktorů úmrtnosti na severní polokouli se shodovaly s obdobími chladného klimatu,“ uvádí Zhangova studie.

Hrozbou zhroucení civilizace se zabýval i profesor geografie Jared Diamond v knize Kolaps.45 Vypočítává v ní, kolik lidských civilizací si pod sebou podřezalo větev svým nerozumným chováním. Například na Velikonočním ostrově, kde pokáceli stromy a způsobili erozi. Na knize je ale nejzajímavější to, co v ní chybí. Nenajdete v ní ani jednu kulturu, kterou by zničilo oteplování. Kupříkladu indiánskou kulturu Anasaziů na jihozápadě dnešních Spojených států vskutku zničila „změna klimatu“. Jenže to nebylo oteplování, ale sucho způsobené ochlazováním.

DĚJINY ALARMISMU
ANEB
KOMEDIE OMYLŮ

Ekologickou paniku lze vesměs rozdělit na dva typy. Buď je to obava, že nás bude moc, nebo že nás bude málo. Dříve se lidé báli hlavně, že nás bude málo. Dnes, když v kavárně Starbucks nad šálkem kapučína žehráme na konzumní společnost, už je těžké si to představit. Ale skutečně byly doby, kdy v Evropě lidé hladověli, tak jako dnes hladoví třeba v Somálsku. Stačilo špatné počasí, delší neúroda a přišel hladomor.

Když chladná staletí skončila a úrody se zlepšily, lidem se neulevilo. Místo aby si oddychli, začali se naopak strachovat, že lidí přibývá. Zejména to trápilo reverenda Malthuse. Bál se, že lidí přibývá rychleji než potravin a že by se jim v tom mělo zabránit. K tomu se časem přidala obava, že nejrychleji se množí ti nejméně „vhodní“. Tedy lidé nemocní, nebo dokonce líní. Doposud se početní stavy poddaných regulovaly mimoděk válkami, které vládnoucí vrstva pravidelně vyhlašovala. Snahy o zavedení plánovité regulace populace ovšem zašly moc daleko. Skončilo to průmyslovou genocidou jako z nějakého hororu. A tak se eugenika přejmenovala na „boj proti přelidnění“ a „kontrolu porodnosti“. Vyměnily se cedule, a pracovníci ze sdružení pro rasovou hygienu si museli nechat natisknout nové vizitky.

Stejně se ukázalo, že šlo o planý poplach. Růst populace se nakonec vyřešil sám. Jak se zvyšovala životní úroveň, lidé se přestali množit jako králíci. Mít osm dětí najednou nedává ekonomický smysl. K tomu si přidejte potraty, antikoncepci a populace začala zase klesat. A tak jsme se zase vrátili ke strachu z vymírání. Výjimkou byl biolog Paul Ehrlich, který zvládl obojí najednou – dovedl strašit přelidněním i vymíráním zároveň, za což dostal několik vyznamenání.

Lidé se ve věku supermarketů už nemuseli bát hladomoru, tak si našli nové záminky, proč se strachovat o život – obavy o zdraví. Takoví se děsili, že nás zabije DDT, jaderná katastrofa nebo ozónová díra. Objevily se fámy, že mobilní telefony způsobují rakovinu. Nebo že se můžete otrávit zubní pastou s fluorem. Stala se z nás první civilizace hypochondrů.

Tyto fámy nebyly tak docela bez následků. Zákaz DDT zabil několik milionů lidí, kteří zahynuli na malárii (bez DDT se proti ní nedalo moc dělat). Hysterie kolem Černobylu – kde zahynulo všehovšudy 50 lidí – zbrzdila rozvoj jaderné energetiky v řadě států. A na paniku kolem ozónové díry si dnes už také málokdo vzpomene. Kromě prodejců brýlí s UV filtrem.

Nakonec se důvodem ke znepokojení stal samotný fakt, že se lidstvo vymanilo z dříve běžných epidemií a hladomorů. Puritánské hnutí přesvědčovalo lidi, že by se měli cítit provinile, pokud se mají dobře. Že je nutno snížit svou spotřebu (ekologickou stopu), abychom prý oddálili vyčerpání přírodních zdrojů. Než se ukázalo, že celý koncept ekologické stopy je jen omyl ve výpočtech.

Počet omylů, které ve 20. století pronikly do vědecké literatury, je úctyhodný. Redakce časopisů otiskují senzace, aby přitáhly více čtenářů. A odborné výzkumy stojí na statistickém zpracování dat, které mívá k dokonalosti daleko. Jak se říká, jsou tři stupně lži: lež, velká lež a statistika. Často není klam ani vědomý, badatel prostě vidí jen to, co vidět chce. V psychologii se tomu říká kognitivní zkreslení.

EUGENIKA

Před sto lety mezi vědci panoval konsenzus, že je nutno přikročit k eugenice. Odborníci bili na poplach. Jejich odborná doporučení však byla samý omyl.

Klimatologie není první vědní obor, který je v plenkách a přesto na základě mlhavých spekulací alarmisticky bije na poplach a plete se do politiky. Před sto lety byla v podobné situaci populační biologie. Jako by se věda za těch sto roků nijak nepoučila. „Pokud budeme nadále takto mrhat svým biologickým a duševním dědictvím, jak jsme jím plýtvali v uplynulých desítkách let, za několik málo generací zdegenerujeme na úroveň Mongolů. Naše etnologické studie nás však musí vést nikoli k aroganci, nýbrž k tomu, abychom začali jednat – abychom přikročili k eugenice.“ Takto alarmisticky psali Erwin Bauer, Eugen Fischer a Fritz Lenz v roce 1931 v knize s názvem Human Heredity (Lidská dědičnost).1

Obávali se, že se růst populace ubírá nesprávným směrem. Že přibývá hlavně lidí slabých tělesně i duševně, kteří se o sebe nedovedou postarat, a tak končí buď mezi chudinou, nebo mezi kriminálníky. Řešení měla přinést eugenika neboli rasová hygiena. Stát by plození dětí dovolil jen lidem zdravým, silným a chytrým. Jako když chováte skot nebo závodní koně.

Nebylo ale jasné, jak od sebe rozlišit, kdo je k množení vhodný a kdo ne. Vědci věřili, že tak jako dědíme barvu očí, dědíme i veškeré své vlohy. Neuměli ale ještě exaktně změřit, který gen co způsobuje. A tak se spokojovali s pouhými spekulacemi.

Jako třeba C. B. Davenport v následující ukázce o rodech námořních důstojníků: „Jednou z nejzvláštnějších vlastností touhy po moři, čili thalasofilie, je fakt, že je vlastní výhradně mužům... To znamená, že touhu po moři způsobují pohlavní žlázy chlapců. Teoreticky je možné, že některé matky jsou heterozygotní, co se týče lásky k moři, takže vezmou-li si thalasofilního muže, polovina jejich dětí bude vykazovat lásku k moři a polovina nikoli.“2 Autora ani nenapadlo, že se děti mohly dát na námořnickou dráhu prostě proto, že vyrostly v takovém prostředí. Místo toho hledal gen pro thalasofilii.

Genetika byla prostě v módě a badatelé se tedy snažili každé lidské chování vysvětlit vrozenými vlastnostmi stůj co stůj. Vliv výchovy, prostředí, kultury a životní úrovně se nebral v potaz. V něčem to připomíná dnešní klimatický alarmismus, který každou změnu klimatu dává za vinu skleníkovým plynům a podceňuje vlivy oblačnosti, vodní páry, slunce a jiných faktorů.

Dnes nám připadá nepředstavitelné, že takové naivní představy byly pokládány za vědecký konsenzus. „Ve 20. letech genetiku pokřivilo směšování lidových pověr s vědeckými hypotézami. Vnější pozorovatelé, kteří na to poukazovali, byli okřikováni. A odborníci byli na danou situaci zcela nepřipraveni. Z toho plyne poučení, že kdykoli nějaká věda potvrzuje lidové pověry, je třeba ji podrobit značně důkladnější prověrce než běžnou vědu,“3 píší dnes historici vědy.

Problém je, že badatel může potvrdit téměř jakoukoli teorii, pokud si z dat vybírá jen to, co jeho názor podporuje. Francis Galton v knize Hereditary Genius (Dědičný talent)4 poukázal, že mnoho slavných osobností je spolu spřízněno rodem. Vyvozoval z toho, že nadání je přítomné jen v určitých rodinách. Přehlížel existenci lidí z chudých poměrů jako Abraham Lincoln, který se vypracoval od píky. Také si neuvědomil, že řada zámožných rodů produkuje slavné osobnosti jen díky svému majetku.

Jiní autoři zase na rodokmenech lidí duševně postižených dokazovali, že „slabomyslnost“ je dědičná. Známým se stal případ rodiny uváděné pod pseudonymem Kallikak, který v roce 1912 popsal Henry H. Goddard. Vylíčil příběh jistého vojáka z americké války o nezávislost, který se spustil se slabomyslnou servírkou. Pak ji opustil a vzal si počestnou kvakerku. Z prvního vztahu vzešly generace slabomyslných lenochů a nemravných kriminálníků. Z druhého vztahu vzešly generace ctihodných občanů. Tento příběh s morálním ponaučením měl ale jeden háček. Je vymyšlený. Když po desítkách let jiní badatelé mluvili s pamětníky, zjistili, že mnoho osob, které Goddard označil za slabomyslné, ve skutečnosti byli úspěšní a slušní lidé. A naopak, v „počestné“ linii rodiny bylo ve skutečnosti nemálo problémových osob.5 Autor si upravoval fakta, aby zapadala do jeho teorie.

Pojem „slabomyslnost“ se používal libovolně, neboť nebyl jasně definován. Ve skutečnosti se pod tímto mlhavým pojmem může skrývat řada rozdílných duševních onemocnění, které mají jinou genetickou příčinu. Nebyl brán v úvahu polygenismus, tedy možnost, že onemocnění může být způsobeno souhrou více genů. Slabomyslnost ani nemusí souviset s dědičností. Například hojným požíváním alkoholu v době těhotenství může matka poškodit mozek dítěte, i když má geny v pořádku.6

Korunu všemu nasadilo nedomyšlené zavádění testů inteligence. Když Goddard v roce 1913 testoval chudé imigranty cestující třetí třídou, vyšlo mu, že 80 % Maďarů, 83 % Židů a 79 % Italů je slabomyslných. Ne však proto, že by byli hloupí, ale neuměli pořádně anglicky a tak sotva mohli test správně vyplnit. Když v roce 1919 podobné testy inteligence použila americká armáda na své vojáky, vyšlo jim, že 47 % bělochů a 86 % černochů je slabomyslných. Tato absurdně vysoká čísla už tehdy naznačovala, že s tímto způsobem měření inteligence není něco v pořádku.7 Vojáci pocházeli z jiných sociálních vrstev a lišili se vzděláním. Těžko mohli znát odpovědi na otázky, které se ve škole neučili.

Ve své době ale eugenické teorie představovaly vědecký konsenzus. Podobně jako dnes slýcháme, že 97 % vědců podporuje tezi o lidmi zaviněném oteplování. Prakticky každá učebnice o dědičnosti napsaná v letech 1910–1930 prosazovala eugeniku.8 Všichni zakládající členové z redakční rady odborného časopisu Genetika v roce 1916 byli stoupenci eugeniky.9 První biolog, který se odvážil v USA vystoupit proti eugenice, byl teprve Raymond Pearl v roce 1927 v článku „The Biology of Superiority“ (Biologie nadřazenosti).10 Do té doby jsme kritiku eugeniky slýchali pouze od lidí mimo vědu, například od novinářů jako H. L. Mencken. „Pearl přiznal, že výzkum zkreslují společenské předsudky a demaskoval, jak chatrné jsou vědecké důkazy... Veřejně se postavit proti mocenské struktuře vědecké komunity nebylo samozřejmě bez rizik a Pearl náhle zjistil, že nabídka profesorského místa na Harvardu už neplatí.“11

Ve zmíněném článku Pearl odmítl tezi, že rozmnožovat by se měli hlavně ti „nejlepší“ členové společnosti, tedy lidé zámožní. Jejich postavení totiž není nezbytně dokladem nějakého nadání, které by po nich děti mohly zdědit. Nemálo z nich za svůj úspěch vděčí náhodě na burze, korupci a známostem nebo svůj majetek zdědili. Galtonova teorie dědičnosti – že kvalitní rodiče zanechávají kvalitní děti – je zkrátka moc zjednodušená.

Ačkoli dobové poznatky o dědičnosti byly dost skromné a rady eugeniků stály na hliněných nohou, měli podporu filantropů a význačných osobností. Věřili, že pracují na zlepšení tohoto světa. Ekonom Maynard Keynes byl ředitelem britské eugenické společnosti v letech 1937–1944. Ke stoupencům eugeniky patřil Winston Churchill i prezident Woodrow Wilson. Eugenika se běžně vyučovala na univerzitách. V roce 1928 bylo v USA takových univerzitních kurzů 376.12 Že šlo ve své době o vědecký hlavní proud, je patrné i ze skutečnosti, že časopis Science v roce 1921 zveřejnil úvodní projev Druhého světového eugenického kongresu na titulní stránce.13 Při výzkumu populace bylo třeba zpracovávat velké množství dat, a tak se eugenici stali zakladateli statistiky. Mezi otci tohoto oboru najdeme eugeniky jako Francis Galton, Karl Pearson, R. A. Fischer. To oni stanovili pojmy jako korelace, standardní odchylka či p-hodnota.

Eugenická opatření se dostala i do legislativy. V roce 1927 Nejvyšší soud USA v případu Buck vs. Bell rozhodl, že je možno občany sterilizovat proti jejich vůli.14 Ve Švédsku taková legislativa platila ještě dlouho po druhé světové válce. Na podzim 1997 švédské noviny Dagens Nyheter šokovaly světovou veřejnost odhalením, že v letech 1935 a 1975 probíhal ve Švédsku legální program nucených sterilizací občanů, kteří byli shledáni jako nevyhovující. Asi šedesát tisíc lidí bylo sterilizováno.15 V Německu eugenika zašla nejdále. Nacistům nestačilo postižené lidi jen sterilizovat a přikročili k jejich fyzické likvidaci. V letech 1939–41 vyvraždili asi čtvrt milionu postižených dětí a chovanců psychiatrických ústavů. Celé operaci se říká „Akce T4“ podle adresy Tiergartenstrasse 4, kde sídlil odpovědný úřad. Eugenické snahy se změnily v noční můru a od těch dob se už nepokládá za filantropii.

Že v Německu zašli do krajnosti, to samozřejmě neznamená, že celá eugenika nikdy v ničem neměla pravdu. Plánované rodičovství má svůj smysl, postižené dítě nechce asi nikdo. Nicméně na příkladu eugeniky vidíme vzorec, který se bude v dalším století mnohokrát opakovat. Teorii plnou omylů. Vědce, kteří alarmisticky bijí na poplach. Žonglování se statistikou. Konsenzus většiny odborníků. Jeden faktor používaný jako univerzální vysvětlení čehokoli. Drastické nezamýšlené vedlejší důsledky.

REZERVACE

Největší ekologická organizace světa za svůj majetek vděčí magnátům z Jihoafrické republiky. U její kolébky stály obavy eugeniků z přemnožení černochů.

Julian Huxley byl viceprezident Britské eugenické společnosti v letech 1937–1944 (a její prezident 1959–62). V roce 1960 v sérii článků pro The Observer vyjádřil své znepokojení nad přemnožením černochů v Africe.16 Prý tento nárůst populace utlačuje zvířata a přírodu. Už v roce 1941 Julian Huxley varoval: „Nejnižší sociální vrstvy se množí příliš rychle... nesmí mít tak snadný přístup k hmotným prostředkům či zdravotní péči, jinak by se eliminoval tlak přírodního výběru a pro jejich děti by bylo příliš snadné přežít. Dlouhodobá nezaměstnanost by měla být důvodem ke sterilizaci.“17

Podobné názory – z dnešního pohledu extrémní – tehdy byly běžné, sdíleli je i lidé jako spisovatel G. B. Shaw z Fabiánské společnosti.18 Julianův bratr Aldous Huxley měl ale trochu jiný názor na věc. V kultovním románu Báječný nový svět varovně líčí totalitní společnost, kde jsou lidé vyráběni podle eugenických kritérií.

Není asi třeba dodávat, že eugenickou minulostí Juliana Huxleye se jeho příznivci dnes nechlubí. V řadě jeho biografií je to taktně zamlčeno. Právě Huxleyovy články v Observeru stály na počátku vzniku nejbohatší ekologické organizace na světě, World Wildlife Fund (to je ta, co má ve znaku pandu).

Tady ale kontroverze nekončí. WWF za svůj majetek vděčí jihoafrickému apartheidu a tabákovým korporacím. Environmentalisté obvykle korporace líčí jako své úhlavní protivníky, jenže skutečnost je složitější. Právě jihoafrický tabákový magnát Anton Rupert (výrobce cigaret Rothmans) v roce 1970 přišel s nápadem založit exkluzivní klub boháčů „Klub 1001“. Klub sdružoval velké anonymní sponzory WWF, kteří darují více než 10 000 dolarů.

Seznam členů byl tajný, i když nakonec unikl na veřejnost. Členskou základnu tvořili zejména magnáti ze země apartheidu, pochybní podnikatelé a různí diktátoři. Například prezident Idi Amin z Ugandy nebo prezident Mobutu ze Zairu.19 A zejména členové jihoafrického bělošského bratrstva „Broederbondu“. Jejich strach z růstu černošské populace byl veden obavou, že běloši v JAR tolik lidí neudrží pod kontrolou. Ekologická argumentace ale pochopitelně zní lépe.

WWF do svých řad získala světovou smetánku. Prvním prezidentem WWF se stal nizozemský princ Bernhard, který o několik let dříve v nizozemském Bilderbergu zakládal také kontroverzní tradici setkání mocných za zavřenými dveřmi. Bernhard za druhé světové války bojoval jako pilot RAF proti nacistickým agresorům, nicméně sám pochází z německého rodu a za studií byl členem NSDAP i SA. Vystoupil teprve, když musel, aby si mohl vzít nizozemskou princeznu.20

Britský princ Filip (manžel královny Alžběty II. a otec prince Charlese) byl nejprve prezidentem britské pobočky WWF (1961–1982) a poté prezidentem celé světové WWF (1981–1996). Filip se netajil svými názory o nutnosti snížení populace. „Kdybych se znovu narodil, chtěl bych být smrtícím virem, abych pomohl vyřešit přelidnění planety,“ řekl prostořeký princ, proslulý svými skandálními bonmoty, Deutsche Press Agentur v roce 1988.21

Pod záminkou ochrany přírody bylo možno vyhradit oblasti, kam je místním lidem vstup zakázán. Tak vznikly lovecké obory, kam smějí jen příslušníci horních vrstev a zahraniční turisté. Například v 80. letech v Zairu a Ugandě rozjela WWF kampaň za rozšíření národních parků. Pygmejové kmene Batwa byli vyhnáni z míst, kde žili stovky let.22 Stala se z nich chudina bez domova.23

Takových případů bylo více. Křováky chce vláda Botswany násilně vystěhovat z přírodní rezervace Kalahari. Prý, aby divoká zvěř měla volný koridor. Křováci tu přitom žijí tisíce let. Najednou přírodní národy nepatří do přírody? Je to skoro černý humor, když bílí muži z velkoměst, kteří nerozeznají ovci od kozy, přijedou do Afriky domorodce poučovat, jak mají žít v souladu s přírodou.

Nucené přesídlování domorodců sleduje nezisková organizace Survival International. „Všude v Africe vznikaly přírodní rezervace tím, že byli z daného území vyhnáni domorodci. Nebo tím, že se domorodcům zakázalo pokračovat v tradičním lovu. Není divu, že pro mnoho Afričanů, kteří žijí ve zbídačených venkovských oblastech, představují přírodní rezervace jen místo hlídané ozbrojenými silami.“24

S africkými domorodci zacházejí ochránci přírody, jako se v dobách Divokého západu zacházelo s indiány. Když v 50. letech vznikal přírodní park Serengeti, byli Masajové odsunuti z kraje svých předků do rezervace ke kráteru Ngorongoro. V roce 1974 jim nejúrodnější část tohoto území byla odebrána. Ekologové zakazují Masajům rozvíjet zemědělství, takže nemají svou rostoucí populaci z čeho živit. Jeden z Masajů si novinářům stěžoval: „S divokými zvířaty se tu zachází lépe než s lidmi... Žijeme tady, ale nemůžeme si sami rozhodovat, jak se svou půdou naložíme.“25

DDT

Zákaz DDT byl odůvodněn poklesem populace orlů. Jenže v historických datech žádný takový pokles není patrný.

Křížovou výpravu za zákaz DDT rozjela ve Spojených státech organizace EDF (Environmental Defense Fund). Její zakladatel Charles Wurster napsal: „Pokud environmentalisté vyhrají v boji proti DDT, dosáhnou takové autority a postavení, jaké nikdy neměli. V jistém smyslu tu je v sázce daleko více než DDT.“26 Šlo o získání moci.

Než se téma takto zpolitizovalo, DDT bylo pokládáno za požehnání. V roce 1970 se výbor Americké akademie věd (NAS) rozplýval: „Je jen málo chemických látek, které si zasluhují takovou vděčnost jako DDT... Za méně než 20 let DDT zabránilo 500 milionům úmrtí, ke kterým by jinak nevyhnutelně došlo kvůli malárii.“27 Správně tam mělo stát 50, nikoli 500 milionů, nicméně zásluhy DDT jsou i tak velké.

Když se objevily spekulace o vedlejších účincích, americké ministerstvo zemědělství odmítlo DDT zakázat, dokud neuvidí nějaké pořádné důkazy. Našel se ale způsob, jak důkazy obejít. V roce 1970 byla v USA regulace pesticidů odejmuta ministerstvu zemědělství a byla svěřena nově vytvořené agentuře pro životní prostředí (EPA, Environment Protection Agency).

Nový ředitel EPA se s důkazy nezdržoval. Soudce Sweeney sice dospěl k závěru, že k zákazu DDT nejsou dostatečné podklady. „DDT není karcinogen ohrožující člověka... a jeho používání v souladu s platnými regulacemi... nemá nepříznivý vliv na ryby, ptactvo ani jiné živočichy.“28 Ředitel EPA však navzdory závěrům šetření v roce 1972 DDT bez vysvětlení zakázal. Prvním ředitelem EPA se totiž stal „zelený“ aktivistický právník William Ruckelshaus.

DDT upadlo mezi environmentalisty v nemilost po roce 1961, kdy Rachel Carsonová vydala knihu Silent Spring (Tiché jaro).29 Jednoho dne si všimla, že nezpívají ptáci. Populace v přírodě přirozeně kolísají (třeba legendární populační cykly lumíků), to ale Carsonová nevěděla a dostala obavu, že viníkem je DDT, kvůli kterému prý ptáci mají ztenčené skořápky vajec.

Poeticky líčila, že drozd stěhovavý vymírá a naše děti už zpěv ptáků neuslyší. Líčí to skoro jako pohádku. Dříve prý městečka v Americe žila ve šťastné harmonii s přírodou, jenže pak přišly „koktejly smrti“. Kvůli moru zvanému „pesticidy“ jsou prý nemocní lidé i zvířata. Její podezření posílil výzkum Charlese Wurstera, který prý po postřiku DDT našel spoustu otrávených drozdů.30 Jenže podle každoročního sčítání celková populace drozdů v éře užívání DDT stoupala.

Nakonec se ukázalo, že i sám název knihy Tiché jaro byl omyl. Největší vliv by DDT mělo mít nikoli na zpěvné ptactvo, ale na dravce. Respektive na tloušťku skořápek jejich vajec. Dravci jsou totiž na vrcholu potravního řetězce a jedí maso, ve kterém se nakumulovalo DDT z potravy. Otázka zní, jak velký tento zdravotní vliv vlastně byl? Byla to pro orly větší nesnáz než paraziti, lovci nebo počasí? Nejslavnější obětí DDT se stal orel bělohlavý, státní symbol USA, který se prý kvůli tomuto pesticidu ocitl na pokraji vyhubení.

Z nějakého důvodu se často uvádějí jen data od roku 1963, kdy prý populace orlů v USA klesla na pouhých 487 hnízdících párů.31 Společnost Audubon však sčítá ptactvo už od začátku 20. století. Pokud se prokoušete daty z jejich Christmas Bird Count, budete překvapeni. V letech 1940–1960, kdy se používalo DDT, žádné vymírání orlů není patrné. Bereme-li počet orlů na jednoho pozorovatele. A to ani když vynecháme panenskou Aljašku, která může data zkreslovat.32

Příběh o orlu a DDT má však tuhý kořínek. 33 Když byl v roce 2007 orel vyškrtnut ze seznamu ohrožených druhů, americký ministr Kempthorne se pyšnil: „Za posledních 40 let počty orlů stouply 25krát.“34 Ve skutečnosti jde jen o statistický omyl. Zatímco v roce 1900 ptáky pro Audubon Society sčítalo 27 lidí, v roce 1960 asi 8 000 lidí a v roce 2000 už 52 000 lidí. Stoupl pouze počet pozorovatelů, nikoli orlů. Víc očí víc vidí.

Je sice pravda, že orlové byli ohroženi vyhubením. Ale to bylo dávno před zavedením DDT. V roce 1940 musel být přijat zákon na ochranu orlů, protože je farmáři stříleli jako škodnou. Už v roce 1921, dvacet let před rozšířením DDT, časopis Ecology varoval, že orel bělohlavý, státní symbol USA, je prý na pokraji vyhynutí.35

Dnes orli mají jiný problém, a to jsou „obnovitelné zdroje energie“. Například v průsmyku Altamont Pass v Kalifornii, kde se rozkládá plantáž 5 400 větrných elektráren, vznikla hotová jatka. Podle hrubých odhadů tu lopatky větrníků ročně zabijí kolem 2 700 ptáků, z toho asi 1 000 dravců, z toho kolem 70 orlů.36 Pokuta za zabití jednoho chráněného orla činí 5 000 dolarů nebo rok vězení. Aby tedy provozovatele větrníků pokuty nezruinovaly, americká vláda jim vystavila „povolení zabíjet“, jako má agent 007.37

Rachel Carsonová, která paniku kolem DDT rozpoutala, měla rakovinu a zemřela pár let po vydání své legendární knihy jako „ekologický mučedník“. Její přesvědčení, že ji otrávily pesticidy přítomné v životním prostředí, však nemuselo být správné. Dramatický nárůst výskytu rakoviny ve 20. století je do značné míry statistická iluze. Dnes připadá na 100 000 lidí více nemocných (ASR, age-standardised ratios) prostě proto, že lidé žijí déle a staří lidé tvoří větší procento populace. Díky moderní medicíně nemocní lidé nezemřou a dál jsou součástí statistik.

K hlavním obráncům DDT patřil Thomas Jukes, profesor biologie z Berkeley, který se předtím angažoval v boji proti kreacionismu. „Pro člena ekologického sdružení je schvalování pesticidů tím, čím pro náboženskou sektu nejhorší kacířství... Co vede tyto lidi ke křížové výpravě proti jedné z nejužitečnějších chemických sloučenin v historii?“ ptal se Jukes.38 Když zelení aktivisté v New York Times (1972) otiskli pomluvy, že Jukese platí chemické korporace, aby popíral škodlivost DDT, nerozpakoval se, zažaloval novináře i Audubon Society a vyhrál (Případ Edwards vs. Audubon). Novináři se ale dokázali vyvléknout, aby mu nemuseli zaplatit odškodné.39

Od zákazu DDT v USA brzy uplyne půl století. Přesto dodnes nebylo prokázáno, že by DDT mělo vážný vliv na lidské zdraví. Podívejme se například, jak dosavadní výzkum shrnuje studie Eskenazi a kol. 2009.40 Výzkumy, které naznačují možný vliv na zdraví, byly hlavně pokusy na zvířatech, kterým bylo DDT podáváno ve stravě ve velkých dávkách. Lidé si ale DDT nemažou na chleba. U lidí se zdravotní vliv potvrdit nepodařilo. S tím souhlasí i americká agentura, která toxické látky eviduje (ASTDR). „U dospělých lidí, kterým bylo po 18 měsíců podáváno až 35 miligramů DDT denně ve formě kapslí, nebyly pozorovány žádné následky.“ Přitom dělníci v továrnách na DDT byli vystaveni dávkám asi 20 mg denně.41

Démonizace DDT stála život miliony lidí v Africe. Bez DDT totiž nešlo malárii srazit na zvládnutelnou úroveň. V roce 1955 Světová zdravotnická organizace spustila program za úplné vymýcení malárie na světě (GMEC – Global Malaria Eradication Campaign). Avšak kvůli ekologickým obavám, které vyvolala kniha paní Carsonové, se v Africe od užívání DDT upustilo dříve, než pořádně začalo.42

Ve většině případů comebacku malárie přitom nebyla příčinou rezistence komárů, jak se někdy tvrdí.43 Světová zdravotnická organizace svůj program boje s malárií ukončila už v roce 1969. Nešlo o světový zákaz, prostě DDT upadlo v nemilost. Výsledek? Od roku 1980 do roku 2004 v Africe počet úmrtí na malárii stoupl asi z půl milionu ročně na jeden a půl milionu ročně. Naproti tomu mimo Afriku, kde DDT už srazilo nákazu na zvládnutelnou úroveň, i po roce 1980 počet obětí malárie dál klesal.44

Ukázalo se, že bez DDT to bohužel nejde. Africká kampaň „Roll Back Malaria“ (Pryč s malárií) v letech 1998–2006 byla naprostým selháním.45 Od spuštění RMB počet obětí malárie vzrostl, místo aby se snížil. K dramatickému poklesu obětí malárie v Africe došlo teprve po roce 2006, kdy Světová zdravotnická organizace pochopila, že vzdát se DDT byl omyl. Podpořila používání DDT k postřiku uvnitř budov a úspěch byl dramatický.

Během pouhých pár let počet úmrtí na malárii v Africe klesl o 30 procent. Z asi 1 613 000 v roce 2004 na 1 133 000 v roce 2010.46 V oficiálních materiálech RMB se ovšem o zásluhách DDT mlčí. Za důvod náhlého úspěchu RMB se označují – poněkud mlhavě – „reorganizace“ aktivit a „modifikace“ mechanismů k „větší efektivitě“. Mlžit, zatloukat, hlavně nepřiznat chybu.

Jaký je konečný účet za „předběžnou opatrnost“? Robert Gwadz z National Institutes of Health v roce 2007 řekl: „Zákaz DDT mohl zabít asi 20 milionů dětí.“47

POPULAČNÍ BOMBA

Paul Ehrlich se proslavil svou prognózou, že kvůli přelidnění přijdou hladomory a všeobecný rozvrat. A že do roku 2000 už Anglie nebude existovat.

„Zápas o to, jak uživíme lidstvo, jsme už prohráli.“ Biolog Paul Ehrlich se ve své knize The Population Bomb (Populační bomba) v roce 1968 strachoval, že v 70. a 80. letech 20. století svět postihnou gigantické hladomory, protože lidí je více, než uživíme.48 „Kdybych byl sázkař, vsadil bych se, že v roce 2000 už Anglie nebude existovat.“49 Kvůli hladomoru a hladovým nepokojům. Pro Indii také nevěštil nic lepšího: „Nechápu, jak by do roku 1980 Indie mohla uživit dalších dvě stě milionů lidí,“ sýčkoval Ehrlich v roce 1968.

Mýlil se. Populace Indie se od té doby ztrojnásobila, ze 400 milionů na 1,2 miliardy lidí. Rostla i populace planety jako takové. Zatímco na začátku 19. století byla na světě asi 1 miliarda lidí, v roce 1960 měla Země už 3 miliardy obyvatel a dnes je to už miliard sedm.

Na základě svých prognóz Ehrlich vyzýval politiky, aby vyhlásili výjimečný stav. V knize Ecoscience (Ekověda)50 navrhoval vytvoření „planetárního režimu“, který by rozhodoval o kvótách na využití přírodních zdrojů i o velikosti populace.51 Ehrlich navrhoval nucené sterilizace obyvatelstva. Například, aby vláda do pitné vody přidávala látky, které by způsobily neplodnost. Nebo by rodiče museli úřady žádat o povolení mít dítě jako v Číně.

„Přidávání sterilizačních látek do pitné vody či do potravin je návrh, který asi lidi děsí více než většina jiných návrhů na nedobrovolnou kontrolu porodnosti,“ píše.52 Načež probírá technické možnosti, jak to provést.

Ehrlich vlastně nevymyslel nic originálního, opsal svoje teze od britského pastora a ekonoma Thomase R. Malthuse. Ten ve stati An Essay on the Principle of Population (Esej o principu populace)53 v roce 1798 spočítal, že se lidé množí geometrickou řadou (1-2-4-8-16), ale zásoby potravin přibývají pouze aritmetickou řadou (1-2-3-4-5). To ho vedlo k závěru, že lidé mají tendenci se přemnožit jako králíci, dokud jejich počty nezredukuje hladomor.

Prvotní návrhy Thomase Malthuse, co s tím, byly dost kruté: „Měli bychom se modlit za návrat moru. Na venkově bychom měli vesnice stavět u stojatých vod a podporovat osídlení v bažinaté a nezdravé krajině. Zejména bychom ale měli zakázat léky na pustošivé nemoci.“54

Taková opatření naštěstí nikdo nezavedl a ani Malthusovy prognózy se nenaplnily. Během devatenáctého století vzrostla britská populace čtyřikrát, zatímco se její hrubý národní produkt zvětšil čtrnáctkrát.

Malthus nepočítal s inovacemi. Norman Borlaugh v 60. letech 20. století rozjel tzv. „zelenou revoluci“. Vyšlechtil výnosnější a odolnější druhy plodin, které během pouhých pár roků znásobily světovou produkci potravin.55 Ne náhodou byl Borlaugh v roce 1992 mezi signatáři Heidelberského protestu proti alarmismu OSN.

Nebylo to poprvé, co lidstvo překonalo údajné meze růstu. Dokud se lidé živili jen jako lovci a sběrači, každý jedinec ke své obživě potřeboval asi jeden kilometr čtvereční. Možná už tehdy šamani varovali před přelidněním. Jistě přesvědčivě spočítali, že pokud budou na jednom kilometru čtverečním žít více než dva lidé, nedokáží se v takové tlačenici uživit. Jenže vynález zemědělství změnil situaci.

Anglie stále existuje a svět není sevřen globálním hladomorem. Paul Ehrlich přesto neuznává, že jeho předpovědi byly příliš pesimistické. „Asi největší chybou Populační bomby bylo, že byla příliš optimistická ohledně budoucnosti,“ říká Ehrlich dnes tvrdohlavě.56 Prý se od vydání knihy objevila řada ekologických problémů, které nepředvídal. Například ozónová díra nebo globální oteplování. Jenže nic z těchto problémů nemá na lidskou populaci decimující vliv, který Ehrlich předpovídal.

Strach z přelidnění řadu lidí vedl k poměrně radikálním prohlášením. Oceánolog Jean Jacques Cousteau: „Bude to znít hrozně, ale abychom stabilizovali světovou populaci, musíme eliminovat 350 000 lidí za den. Je hrozné něco takového říci, ale mlčet by bylo ještě horší.“57

ŘÍMSKÝ KLUB

Meze růstu je kniha Římského klubu z roku 1972, která na základě počítačových simulací předpověděla, že ropa dojde do roku 1992.

V dubnu 1968 italský průmyslník Aurelio Peccei sezval skupinku intelektuálů do Accademia dei Lincei v Římě, aby debatovali nad plánováním ve světovém měřítku. Tak se zrodilo sdružení zvané Římský klub. Vydali rozmáchlé prohlášení „Osud lidstva“, ale v podstatě byli bezradní, jak postupovat, dokud se nedoslechli o World Dynamics, počítačových simulacích Jay Forrestera z MIT. Seznámili se s nimi v listopadu 1968 v Rockefellerově konferenčním centru Bellagio (ve Ville Serbelloni) v Itálii na sympoziu OECD.58

Výsledkem byla deklarace (Bellagio Declaration on Planning) odmítající hospodářský růst bez přívlastků a volající po dlouhodobém mezinárodním plánování.59 Římský klub pak zaplatil manželům Meadowsovým, aby použili Forresterovu metodu „systémové dynamiky“ a výsledky vydali knižně.

Dnes se kniha Meze růstu uvádí jako učebnicový příklad ukvapené extrapolace trendů.60 Podle počítačové simulace vyšlo, že ropy zbývá na 20 let, takže dojde do roku 1992. I kdyby se objevilo pětkrát více nových ložisek, ropa stejně prý dojde do 50 let (2022). Zlata prý na světě zbývá jen na 9 let (do 1981). Kdyby se objevilo pětkrát tolik ložisek, stejně veškeré světové zlato bude vytěženo za 29 let (do 2001).

Jak dnes víme, nic z toho se nevyplnilo. Známá naleziště uhlí vystačí lidstvu při současném tempu spotřeby na více jak sto roků.61 Nedošla ani ropa, ani cín ani zinek. Ekonom W. D. Nordhaus použité simulace označil za absurdní „měření bez dat“.62 Nová naleziště nerostných surovin se objevují postupně a nikdy nevíme, kolik toho bude objeveno, ani jaká bude za sto let spotřeba nebo efektivita využívání.

Forrester byl inženýr a ne ekonom. Jelikož technici mají sklon ohrnovat nos nad společenskými vědami, tak si řekl: „Budu dělat ekonomii pomocí rovnic. A udělám to na počítači. Tohle ty pitomce ekonomy určitě nikdy nenapadlo.“63 Jenže pokud nemáte data, ani nejlepší počítač vám nepomůže. Když do něj zadáte nesmysly, vyjdou vám zase jen nesmysly (GIGO, garbage in = garbage out).

Spisovatel Michael Crichton ve své přednášce na Caltechu (2006) vyjádřil názor, že cestu k této módě „výpočtů bez dat“ vydláždili ufologové.64 Počátkem 60. let vznikla v Greenbanku slavná Drakeova rovnice. Její autoři vypočítali, že v naší galaxii je 10 000 inteligentních civilizací. Jak to mohli spočítat, když ani netušíme, jaké procento hvězd má planety? Všechny vstupní údaje do rovnice si prostě vymysleli.

A nejenže jim takové fantazírování prošlo. Navíc dostali desítky milionů dotací na program SETI, který hledá inteligentní signály z vesmíru. Tehdy se překvapivě ukázalo, že granty lze získat i na základě čirých výmyslů. Stačí, aby se něco tvářilo jako věda.

N = R* · fp · ne ·fl · fi · fc · L

N – počet civilizací v naší galaxii, se kterými můžeme komunikovat,

R* – průměrný počet hvězd, který se v naší galaxii zformuje za rok,

fp – počet hvězd, které mají planety,

ne – počet planet, které jsou schopny nést život,

fl – počet planet, kde se vyvinul život,

fi – počet planet, kde se vyvinul inteligentní život,

fc – počet planet, kde je inteligentní život, který komunikuje s jinými světy,

L – zlomek délky trvání planety, kdy na ní žije komunikující civilizace.

Žádnou z těchto hodnot ale neznáme. Crichton ve zmíněné přednášce dále říká: „Drakeova rovnice může mít libovolný výsledek od miliard až po nulu. Výraz, který může znamenat cokoliv, neznamená nic. Drakeova rovnice doslova nemá žádný smysl a s vědou nemá nic společného. Věda podle mne znamená vytváření testovatelných hypotéz. Drakeovu rovnici testovat nelze.“

Crichton také upozorňuje, že Drakeova rovnice měla nebezpečné následky: „Drakeovu rovnici věda nepřivítala výkřiky pobouření, jako to dělá u každého výroku kreacionistů. A tak vznikla prasklina, škvíra. Rozklížila se definice toho, co může být předmětem legitimního vědeckého zkoumání. A brzy se touto škvírou začal valit další vědecký odpad.“65

Úspěch knihy Meze růstu povzbudil Římský klub k další činnosti. V Rakousku založili specializovaný ústav, který měl podobné strašidelné scénáře vyrábět ve velkém. Stejně jako u Římského klubu i zde byl zvolen nenápadný název, aby nikdo nepoznal, co tato organizace vlastně dělá. Jmenuje se IIASA čili „Ústav pro aplikovanou systémovou analýzu“. Přičemž není jasné, jaký druh analýzy to má být, ani čeho se týká.

O generaci později jejich metodu „scénářů“ převzal i nově založený Mezivládní panel OSN pro změny klimatu (IPCC). Do počítačového modelu nasypeme data, mnohdy poněkud spekulativní – protože řadu údajů neznáme, tak je odhadneme od oka. A strašidelné scénáře pak různé „nezávislé“ ústavy vyhlašují do médií. Zvláštní zprávu o emisních scénářích (Special Report on Emissions Scenarios) pro budoucí emise CO_2 psal v klimatickém panelu OSN právě Neboisa Nakicenovic, zástupce ředitele IIASA.

Prvním předsedou rady (council chairman) IIASA (1972–1987) se stal sovětský vědec a politik Džermen Gvišiani. Byl místopředsedou sovětského Státního výboru pro vědu a techniku. Jakožto zeť premiéra Kosygina patřil k nejvyšším kruhům. Jeho otcem byl důstojník NKVD, který prováděl deportaci Čečenců na Sibiř.

V roce 1965 Gvišianiho zaujala Pecceiho přednáška o hospodářské pomoci rozvojovým zemím pronesená na konferenci ADELA (Atlantic Community Development Group for Latin America). Což bylo Rockefellerovo sdružení podnikatelů pro investice do rozvoje Latinské Ameriky. Gvišiani proto pozval Pecceiho do Moskvy.66 Právě z jejich setkání vznikl plán založit Římský klub.67 Aurelio Peccei měl ke komunistům vždy blízko. Jeho disertace byla o Leninově „nové ekonomické politice“. Ve 30. letech absolvoval studijní cestu do Moskvy a později pracoval v pobočkách firmy Fiat v Sovětském svazu a v Číně.

S tím možná souvisí zdrženlivý postoj Římského klubu k demokracii. Klub se hlásí k odkazu Thomase Hobbese, který v 17. století napsal knihu Leviathan.68 Byl to první filozof novověku, který odmítl demokracii a ideu hospodářského růstu. V knize Taking Nature Into Account (Nezapomínejme na přírodu) píší: „Podle Hobbese je nejsilnějším pudem strach. Především ten ovládá lidské konání. Aby se lidé zbavili strachu, uzavřou úmluvu, která vytvoří velkého Leviatana, polo-absolutistický stát, který své poddané udržuje v posvátné bázni a zabraňuje, aby se neustálý nedostatek nezvrhl v otevřenou válku.“69

Autoři se obávali, že demokracie se svým nekonečným schůzováním je příliš těžkopádná, než aby dokázala ekologické hrozby včas řešit. V knize The First Global Revolution (První globální revoluce) v roce 1991 Římský klub prohlašuje bez obalu: „Demokracie není všelék... Jakkoliv rouhavě to může znít, demokracie už nestačí na řešení úkolů, které jsou před námi. Složitost a technická povaha dnešních problémů znamená, že volení zástupci leckdy nedokážou včas přijmout potřebná kompetentní rozhodnutí.“70

EHRLICHOVA SÁZKA

Biolog Paul Ehrlich uvěřil Mezím růstu a vsadil se, že surovin začne co nevidět ubývat. A prohrál.

V roce 1980 se Paul Ehrlich, autor knihy The Population Bomb (Populační bomba), vsadil s ekonomem Julianem Simonem, že nedostatek surovin udeří už během deseti let. Tak jak to předpověděl Římský klub. Sázka se týkala ceny pěti kovů (chrom, měď, nikl, cín, wolfram). Ehrlich sázku prohrál, mezitím se totiž objevila nová ložiska a levnější technologie, takže surovin bylo více a byly levnější.

Na Ehrlichovu obranu někteří namítají, že kdyby se zvolilo jiné desetileté období, mohla by sázka dopadnout opačně. Z dlouhodobého hlediska má ale pravdu Simon. Podíváme-li se totiž na údaje za posledních 100 let očištěné od inflace, cena těchto komodit sice z generace na generaci kolísá, avšak nevykazuje žádný statisticky významný trend.71 Stačí si na stránkách USGS (U. S. Geological Survey) najít heslo „inflation adjusted metal prices“ (ceny kovů očištěné o inflaci). Žádný kolaps průmyslové civilizace není v dohledu.

V roce 1995 vítězný Simon navrhl Ehrlichovi novou sázku, která měla určit, zda se za 10 let budou mít lidé lépe. Ehrlichovi došlo, že s vyčerpáním surovin to nevyhraje, a tak se chtěl tentokrát vsadit o něco jiného. Že za 10 let bude tepleji, že bude více obětí AIDS, že se zmenší plocha deštných pralesů, že bude méně orné půdy na osobu atd.

Simon takové kličkování odmítl, protože tyto ukazatele nic nevypovídají o kvalitě života. Oteplení může být pro chladné země i prospěšné. Počet lidí nakažených AIDS se může zvýšit, ale mohou mít lepší léky a vyšší kvalitu života. Plocha obdělávané půdy se může zmenšit i díky efektivnějšímu hospodaření, které z hektaru umí vypěstovat více potravin. V Evropě jsme pralesy vykáceli před tisíci lety a nikomu to nechybí.72

Simon absurditu Ehrlichem navržené sázky vysvětlil na přirovnání. „Já předpovídám, že průměrné výkony na příští olympiádě budou lepší než na minulé... Ehrlich by chtěl raději sázet na to, jaké bude počasí, jaký bude stav trati a podobně.“

Simonova kniha Ultimate Resource (Největší bohatství) z roku 1981 vysvětluje, v čem se malthusiáni mýlí.73 Doba kamenná neskončila proto, že by došel kámen. Skončila proto, že lidé objevili něco lepšího, a stejné to bude s fosilními palivy. Tím největším bohatstvím je totiž lidský důmysl. Lidé, kteří věří na meze růstu, se mimo jiné opírají o Hubbertovu teorii o ropném zlomu (Peak Oil), tedy výpočty, kdy začne docházet ropa. Asi ale Hubberta nečetli moc pečlivě.

V článku „Nuclear Energy and the Fossil Fuels“ (Jaderná energie a konec fosilních paliv) z roku 1956 M. King Hubbert konstatuje, že až ropný zlom přijde, stačí přejít na jadernou energii. Prostě se jedna surovina nahradí jinou. Klasická substituce, jako když jsme ze dříví přešli na uhlí. Hubbert: „Zdá se, že pod Spojenými státy jsou ložiska uranu, která odpovídají 1 000 či více barelů ropy na metrickou tunu. V souhrnu jde o energii, která je patrně několika set násobkem všech ložisek fosilních paliv dohromady... Svět je zřejmě na prahu nové éry, kdy spotřeba energie bude moci být nejméně o jeden řád vyšší, než to umožňovala fosilní paliva.“74

Spor mezi Ehrlichem a Simonem nakonec rozhodl čas. Ehrlich svého protivníka přežil (Simon zemřel 1998) a pohřbil ho pod záplavou své mediální aktivity. Sice žádná z jeho odvážných předpovědí nikdy nevyšla – prohrál sázku se Simonem a prohrál by i svou sázku, že Anglie do roku 2000 zanikne kvůli hladomorům. Ale za svoje prorocké blouznění o apokalypse dostává dodnes čestné doktoráty a je uctíván jako mudrc. Je držitelem ocenění Blue Planet Prize (1999), UN Sasakawa Environment Prize (1994), Frontiers of Knowledge Award (2014) a dalších cen. Trvá na tom, že se nikdy žádného omylu nedopustil. Všechno, co předpověděl, se prý stane. V blíže neurčené budoucnosti. Jednou. Snad. Možná.

ČERNOBYL

Ve skutečnosti při „největší jaderné katastrofě dějin“ zemřelo jen padesát lidí.

Černobylská jaderná havárie z roku 1986 se stala pomyslným klackem, kterým nám hrozí odpůrci jaderné energie. Syrová realita ale mnohým nestačí a přibarvují si ji po svém. Například videohra STALKER: Shadow of Chernobyl od ukrajinského studia GSC Game World popisuje pochmurnou opuštěnou radioaktivní oblast plnou tajemných fyzikálních anomálií, kde žijí jen znetvoření mutanti. Skutečnost, že tam doopravdy žádné takové hrůzy nejsou, autoři obešli scénáristickou berličkou. Příběh se prý odehrává v budoucnosti po nějaké „další“ jaderné explozi.

Horší je, když si vymýšlejí i autoři dokumentárních filmů. V roce 2003 vyhrál Oscara dokumentární film Chernobyl Heart (Srdce Černobylu) o práci newyorské charity Chernobyl Children. Dojatý divák sleduje postižené děti, prý deformované radioaktivitou. Jednomu mozek vyrůstá ven z lebky. Jindy vidíte dítě s ledvinovým nádorem tak velkým, že se nemůže pohnout.75 Člověku až běhá mráz po zádech. Spíše ale jde o obyčejný novinářský hyenismus. Taková onemocnění najdete v každé zemi na světě. Jediným skutečně potvrzeným důsledkem černobylské havárie bylo přechodné zvýšení výskytu rakoviny štítné žlázy, která je naštěstí dobře léčitelná, zejména pokud je zachycena včas.

V roce 2006 OSN svolala „Chernobyl Forum“, kterého se účastnila mimo jiné Světová zdravotnická organizace, Mezinárodní agentura pro jadernou energii a ukrajinská vláda. Zpráva nazvaná „Chernobyl’s Legacy: Health, Environmental and Socio-Economic Impacts“ (Dědictví Černobylu: zdravotní, ekologické a společenské dopady) dospěla k závěru, že u dětí ani u dospělých k žádnému nárůstu fyzických deformit ani mutací nedošlo.76

Lékaři pro to mají vysvětlení. „Mutanti se nerodí buď proto, že se z buněk poškozených ještě před dělením netvoří gamety, nebo proto, že embrya, která z nich vzniknou, zahynou v raných stadiích, popřípadě nejsou schopna zahnízdit.“77 Embryo se buďto vyvine ve zdravý plod, nebo nevznikne vůbec.

Tento závěr je v souladu s pozorováním, že v průběhu měsíce po havárii došlo k nadprůměrnému počtu potratů, a to zejména geneticky více zranitelných mužských plodů, což je dokumentováno faktem, že na území tehdejšího Československa se v listopadu 1986 (cca 6 měsíců po Černobylu) poprvé a naposledy v zaznamenané historii narodilo více dívek než chlapců.78

Jenže při získávání prostředků se lidé řídí spíše logikou reklamy než fakty. Vědí, že sbírka vybere víc peněz, když lidi dojme obrázky nemocných děťátek nebo štěňátek. Z Černobylu se stal výnosný byznys. Lidé, kteří získají status „oběti“ Černobylu, mají nárok na štědré sociální dávky, takže mají sklon přehánět svá údajná příkoří. Lidem v okolí Černobylu však tato dobročinnost spíše uškodila, než pomohla. Oxana Garnets z komise OSN pro Černobyl říká: „Příjemci sociálních dávek by chtěli dostávat stále víc a víc. Jsou přesvědčeni, že všechno by za ně měli udělat jiní. Vytváří to atmosféru fatalismu a pesimismu.“79

Více než výbuch místním lidem ublížila přehnaná reakce úřadů, které evakuovaly celé město a místní komunitu rozbily. Z dříve soběstačné populace se stala depresivní subkultura závislá na dávkách a vyděšená poplašnými zprávami. Například je vystrašila zpráva, že byl Černobyl horší než Hirošima, protože tam byl 400 krát větší spad. Do bomby se totiž vejde jen pár kilogramů plutonia, zatímco černobylský reaktor měl v sobě několik tun jaderného odpadu za mnoho let provozu. Jenže v Hirošimě nezabíjel spad, ale neutronové záření, které naopak v Černobylu bylo minimální.

Lidé si také leckdy představují černobylskou katastrofu jako atomový hřib v Hirošimě. Nic takového se ale nekonalo. Svědčí o tom fakt, že kromě osudného 4. bloku černobylská elektrárna zůstala stát. Vyráběla elektřinu až do roku 2000.

Je fakt, že radioaktivní mraky se díky větrům z Ukrajiny dostaly až do Západní Evropy. Panovala obava, že se začnou po celé Evropě rodit zmutované děti. Když nad Itálii dorazil radioaktivní mrak, Italové byli vystaveni dávce záření 60 mRem. Taková radiace se vyskytuje v přírodě běžně, byť ne za tak krátkou dobu – člověk je za rok normálně vystaven radiaci asi 200 mRem.80 To je na největší jadernou katastrofu v dějinách opravdu málo.

Sečteno a podtrženo, jediným vážnějším problémem byl jednorázový nárůst počtu potratů a zvýšení počtu nádorů štítné žlázy. Ani zde ale nenacházíme žádné hory mrtvých. Odhaduje se, že to na Ukrajině, v Rusku a Bělorusku postihlo asi 4 000 dětí, z nich však zemřelo jen 9, protože toto onemocnění je v 98 % případů snadno léčitelné.81 Stoupl tedy výskyt, nikoli mortalita.

Můžete se někdy sice setkat s odhady, že následky ozáření „by mohly přispět“ k úmrtí asi 40 tisíc lidí. Jenže když se zeptáte na jména těch mrtvých, odpovědí vám bude jen mlčení. Nejde totiž o skutečně spočítané oběti, ale jen o teoretickou statistickou úvahu, kterou si lze těžko ověřit. Pokud někdo o dvacet let později zemře na nádor, těžko říci jestli to souvisí s Černobylem nebo třeba s tím, že dotyčný kouřil.

Spisovatel Michael Crichton vzpomíná: „V roce 1998 jsem se rozhodl napsat román o nějaké globální katastrofě... Během příprav jsem se pustil do studia Černobylu, protože to byla největší lidmi způsobená katastrofa, o které jsem slyšel. Co jsem zjistil, mne šokovalo. Ano, byla to tragédie, ale ani zdaleka nešlo o světovou pohromu, jak jsem si myslel. V Černobylu zemřelo asi 50 lidí, asi tolik kolik Američanů zemře za jeden den při dopravních nehodách. Nechci být cynický, ale udělalo mi to čáru přes rozpočet. Nemůžete napsat román o světové pohromě, při které zemře jen 50 lidí.“82

Jistě, pro bezpečnost jádra je třeba udělat vše. A po Černobylu se zabezpečení opravdu zlepšilo. Ale je třeba tento případ vidět v perspektivě. Počet prokazatelných obětí havárie černobylské elektrárny je něco kolem 50 osob. Z toho dva jsou pracovníci elektrárny, které výbuch zastihl v práci. Zbytek tvoří záchranáři, kteří přijeli havárii hasit, a byli vystaveni radiaci. K tomu si můžete přičíst 9 dětí, které zemřely na onemocnění štítné žlázy.

Je pravdou, že radioaktivita ovlivnila místní přírodu. V lesích u Černobylu proběhl jistý přírodní výběr, který preferuje jedince méně citlivé na radioaktivitu. Ale přírodní výběr do přírody patří tak jako tak. Po havárii byl celý kraj evakuován a změnil se v přírodní rezervaci, která kypí bohatstvím zvěře a ptactva.83 Města duchů pohltil les a příroda nejenže přežila, ale vzkvétá. Kde dříve lomozily automobily a továrny, tam dnes uvidíte medvědy, vlky či orly, dokonce i vzácného koně Převalského, který sem byl vysazen.84 Představa o spálené zemi, kde přežily jen krysy, švábi a děsiví mutanti, je mýtus.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Obchodníci se strachem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.