Upozornenie pre čitateľov a užívateľov tejto knihy
Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto tlačenej či elektronickej knihy nesmie byť reprodukovaná a šírená v papierovej, elektronickej či inej podobe bez predchádzajúceho písomného súhlasu nakladateľa. Neoprávnené použitie tejto knihy bude trestne stíhané.

Vladimír Dyk

Všetko o údení

Vydalo nakladateľstvo Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
ako svoju 7046. publikáciu

Z českého originálu Vše o uzení, vydaného nakladateľstvom Grada Publishing, a.s.,
v roku 2012, preložil Martin Kubík
Zodpovedná redaktorka Danuše Martinová
Grafická úprava Květa Chudomelková, sadzba Anita Ponešová
Fotografie na obálke Vladimír Dyk, Impuls spol. s r.o.
Fotografie vo farebnej prílohe Vladimír Dyk
Čiernobiele fotografie v texte dodala Helga Havelková maso, uzeniny, jídelna, spol. s r.o., Nádražní 4, Brno (okrem strán 71, 76, 80, 104, 114)

Počet strán 120 a 12 strán farebnej prílohy
Vydanie 1., Praha 2018
Tlač tlačiareň TNM Print s.r.o.

© Grada Publishing, a.s., 2018
Cover Design © Grada Publishing, a. s., 2018

Na Slovensku objednávajte knihy na adrese:
Grada Slovakia s.r.o., Moskovská 29, 811 08 Bratislava, Slovenská republika
tel.: +421 255 645 189, fax: +421 255 645 179, e-mail: grada@grada.sk
www.grada.sk

Názvy produktov, firem apod. použité v knihe môžu byť ochrannými známkami alebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníkov.

ISBN 978-80-271-2400-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-2399-5 (pdf)
ISBN 978-80-271-2042-0 (print)

Úvodom

Údené mäso, klobásy, párky či iné údenárske výrobky sú u nás veľmi obľúbené, a tak niet divu, že sa objavujú v mnohých zaujímavých a najmä chutných receptoch.

Je jasné, že si všetky tieto recepty nemôžeme vyskúšať v našich domácich podmienkach. Preto sa tu budeme venovať iba tým, ktoré môžeme jednoducho použiť sami doma v našej udiarni.

Pri údení sa využívajú predovšetkým účinky dymu, a to jednak pre jeho konzervačné schopnosti, ale tiež preto, že dym dodáva údeným výrobkom vynikajúce, nezameniteľné chuťové vlastnosti.

Dôležité je pritom vedieť, že pokiaľ údime pri nízkych teplotách a výrobky ďalej nekonzervujeme, nezničíme prípadné choroboplodné zárodky, ktoré sa v niektorom, najmä staršom mäse môžu nachádzať. Je teda nanajvýš dôležité venovať veľkú pozornosť výberu mäsa už pri nákupe a jeho spracovaní a dbať na správne skladovanie takto vyúdeného mäsa a ostatných údených výrobkov.

V tejto knihe sa dozviete, ako s mäsom zachádzať, prečo je výhodné ho soliť a nakladať vo vlastnej zmesi, ako si postaviť na záhrade udiareň, s ktorou budete spokojní. Ďalej si povieme niečo o výbere a príprave vhodného mäsa na údenie. Vysvetlíme si tiež, v čom sa líši nakladanie rýb, hydiny a syrov od nakladania mäsa. Zmienim sa o výrobe údenín, klobás a iných mäsových výrobkov. Samozrejme som nezabudol ani na báječné recepty.

K zozbieraniu poznatkov a spísaniu tejto knihy ma viedol fakt, že som vo svojich začiatkoch nemohol zohnať komplexnú knihu, v ktorej by bolo všetko od „A“ až do „Z“. Skrátka všetko o mäse, o nakladaní, stavaní udiarní, údení, atď. Pre mňa, ktorý som chcel začať údiť a nič o tom nevedel, to bolo nepríjemné zistenie. Po čriepkoch som začal zháňať informácie a zbieral som kúsok po kúsku z rôznych kuchárok, časopisov, médií, návodov a z ústneho podania. V literatúre sa údaje poriadne líšili, boli dosť kusé a neucelené. Pokúsil som sa ich poskladať, prekonzultovať s mnohými odborníkmi a praktikmi, a všetky ich - niekedy rôzne - výpovede a rady zaznamenať. Tie som sa potom snažil stmeliť a dať im nejaký systém, no a výsledkom je táto, dúfam trochu ucelenejšia, kniha o údení.

Verím, že pomôže všetkým začínajúcim nájsť všetko potrebné na to, aby aj na prvýkrát vyúdili kvalitné, krehké a šťavnaté údené. No a ostrieľaní odborníci tu iste nájdu niečo z toho, čo ešte nevyskúšali a neochutnali.

Zďaleka tu nepopisujem iba svoje skúsenosti, ale prevažne, a to je na knihe to najcennejšie, mnohoročné skúsenosti starých majstrov údenárov. Recepty, ktoré uvádzam, sú prevažne tiež z ich dielne, a za to všetko im patrí veľká vďaka.

Zámerne tu uvádzam aj recepty, ktoré priamo nesúvisia s údeným mäsom, no cieľom je, aby v knihe bolo všetko pokope, aby ste pri varení nedeľného obeda z údeného mäsa nemuseli hľadať recept na chlpaté knedle alebo kapustu so slaninou inde.

Úmyselne sa v tejto knihe nezmieňujem o plynových či elektrických udiarňach, nepopisujem tu ani marinovanie, grilovanie a tomu podobné disciplíny. Myslím, že sú to témy na samostatné knihy a že to sem nepatrí. Nezabiehal som ani do medzinárodnej kuchyne, nehľadal som žiadne zahraničné zvláštnosti o údení mäsa, ani ďalšie podobné kuriozity. Myslím, že to pravé je naša klasická udiareň, že vynikajúca chuť nášho domáceho údenia je vo svete dostatočne známa, tak prečo chodiť inde.

Poďme ju ešte vyzdvihnúť a pohrať sa s ňou.
Tá chuť za to predsa stojí!

Vladimír Dyk

Najprv všetky podstatné informácie

Delenie bravčového mäsa

O mäse ako takom, o zabíjačke aj jeho rozoberaní, bolo už napísanej veľa kvalitnej literatúry. Bolo by nosením dreva do lesa sa tu o tom rozpisovať do hĺbky. Len o samotnom rozoberaní mäsa by sa dala napísať celá hrubá kniha.

Takže sa o delení bravčového mäsa a jeho využití zmienim iba krátko. Využívané časti sú tieto:

1. Hlava bez laloka

2. Lalok

3. Pliecko (ramienko)

4. Krkovica (krkovička)

5. Koleno (predné, zadné)

6. Nôžka (predná, zadná)

7. Kotleta (pečeň, karé)

8. Bôčik (bravčový bok)

9. Krížová kosť s chvostíkom

10. Stehno

11. Vnútornosti (droby)

1. Hlava bez laloka

Hlava obsahuje veľký podiel kostí, až 40 %, zvyšok tvorí mäso, koža, väzivo a tuk.

Z mäsa sú to predovšetkým žuvacie svaly, časť laloku a niekoľko menších svalov.

Pre svoj vysoký obsah glejových látok a tuku sa hlava používa na výrobu huspenín, tlačeniek, paštét, aspikov, atd.

Vynikajúca je v podobe obaru s pikantnou horčicou a chrumkavým chlebom.

Bravčovú hlavu môžeme tiež zhodnotiť vyúdením.

2. Lalok

Časť medzi prsnými svalmi a hlavou, ktorá z veľkej časti obsahuje tukové tkanivo a iba v malom množstve chudé mäso a kožu.

Pridáva sa do tlačenky, kaše na jaternice, huspenín atď.

Podľa mňa je najchutnější, keď sa uvarí a podáva horúci s pikantnou horčicou, čerstvým chrenom, chrumkavým chlebíkom a vychladeným pivom.

3. Pliecko

Je zložené z mäsa okolo lopatky a ramennej kosti. Obsahuje veľký podiel chudého mäsa s malým množstvom tuku a väziva.

Hodí sa na smaženie, pečenie, ako mleté mäso, ale aj na údenie, grilovanie, do klobás aj na konzervovanie.

4. Krkovica

Veľmi obľúbená časť bravčového mäsa sa skladá z krčných a hrudných svalov. Tieto podlhovasté a nie príliš silné svaly sú viac či menej prerastené tukovým tkanivom v podobe tukových vlákien, uložených medzi jednotlivými svalovými celkami.

Krkovička je vynikajúca na smaženie, grilovanie, krásne sa údi (nie je suchá) a po vykostení sa dá použiť do klobás a salám.

5. Koleno (predné, zadné)

Predné aj zadné kolená sú medzi labužníkmi a priaznivcami dobrého jedla vyhlásenými lahôdkami.

Dôvodom je nielen šťavnaté mäso, ale aj príjemne vláčna alebo do chrumkava upečená koža. Koleno upravujeme na mnoho spôsobov: ako obar, vyúdené s chrenom, pečené s kapustou a knedľou a v ďalších chutných podobách.

Pre vysoký obsah glejových látok a tuku (najmä koža) používame koleno tiež pri výrobe huspenín, tlačeniek a im podobných výrobkov. Varená koža sa navyše používa do jaterníc, huspenín apod.

6. Nôžka (predná, zadná)

Toto menej hodnotné mäso si medzi labužníkmi získalo svojich obdivovateľov a priaznivcov rovnako ako bravčové koleno.

Nôžky obsahujú malý podiel mäsa, a okrem kostí a šliach tiež väzivo, kožu a veľké množstvo kolagénu. Preto ich s úspechom používame pri výrobe tlačeniek, huspenín, jaterníc apod.

Varené nožičky môžeme podávať len s chrenom a horčicou ako vynikajúcu „oberačku“.

Môžeme ich tiež, rovnako ako koleno, vyúdiť.

7. Kotleta (pečienka, karé)

V niektorých oblastiach sa jej hovorí „karé“. Nachádza sa v hrudnej a bedrovej oblasti, čiastočne zasahuje do rebier. Tvorí ju mohutný chrbtový sval, ktorý je najprv mierne prerastený, podobný krkovičke, neskôr prechádza do chudej časti podobnej sviečkovici, ktorá je mierne obalená povrchovou tukovou vrstvou.

Pečienku je možné využiť rôznymi spôsobmi, no musíme počítať s tým, že mäso, najmä zo zadnej časti, je chudé a trochu suchšie. Okrem klasických smažených rezňov sú dobré zapečené kotlety so zemiakmi preliate smotanou, dá sa tiež marinovať a grilovať, môže sa vyúdiť a po vykostení konzervovať sterilizáciou.

8. Bôčik (bravčový bok)

Bravčový bok môže byť z jednej strany v okolí rebier pokrytý kožou a je viac či menej prerastený tukovým tkanivom, ktoré sa strieda s pruhmi chudého mäsa. Kedysi, keď sa prasce chovali na masť, mal bôčik oveľa väčší podiel tučnej časti. Dnes, keď sa ošípané chovajú prevažne na mäso, je podiel tuku a mäsa vyrovnaný, niekedy skôr prevláda mäsitá časť.

Bôčik používame na prípravu zabíjačkových špecialít a na rôzne ďalšie gastronomické úpravy.

Najlepšie ho zhodnotíme, keď ho naložíme a následne vyúdime. Údený je šťavnatý, lahodný a má nezameniteľnú chuť.

Pri údení kožu neodrežeme, ale následne použijeme s vyúdenými kosťami do údenej polievky.

Vynikajúci je pečený s kapustou a knedľou, plnený, alebo uvarený a obalený v paprike atď.

9. Krížová kosť s chvostíkom

Bravčový chvostík sa skladá najmä z kostí, kože a malého percenta mäsa.

Je cenenou lahôdkou v období zabíjačiek. Môžeme ho pripraviť buď s krížovou kosťou, alebo bez nej, ako pečený alebo varený. Dobrý je tiež vyúdený s pikantnou horčicou alebo chrenom. Hodí sa na prípravu huspeniny, aspiku, atď.

Krížová kosť s chvostíkom, alebo aj bez neho, je rovnako vynikajúca do polievok ako základ vývaru.

10. Stehno

Spoločne s bravčovou kotletou a panenkou je to jedna z najkvalitnejších častí bravčového mäsa. Obsahuje najmohutnejšiu svalovinu s minimálnym obsahom tukových častí a väziva.

Používame ju predovšetkým na minútky, bifteky, rôzne gastronomické lahôdky, na rezne, vynikajúci je na marinovanie, grilovanie apod.

Veľmi často sa stehno nakladá celé v jednom kuse a následne údi do podoby šťavnatej bravčovej šunky. Kto ochutnal čerstvú šunku z udiarne, vie, o čom je reč.

11. Vnútornosti (droby)

Pri domácej zabíjačke musíme spracovať aj vnútornosti.

Buď z nich hneď na mieste zhotovíme nejakú zabíjačkovú špecialitu, alebo ich použijeme pri výrobe jaterníc, niekto ich dáva aj do tlačenky.

Pokiaľ si ich chceme uchovať, môžeme ich zamraziť alebo konzervovať sterilizáciou.

Niektoré sú vynikajúce aj ako údené špeciality.

• • • • •

Príprava mäsa na údenie

Dnes nie je problém kúpiť polovicu prasaťa, nechať si ju na mieste rozrezať a domov si odniesť „čisté“ mäso. Nie je to ale samozrejme potrebné, v každom mäsiarstve si môžeme kúpiť len ten druh a množstvo mäsa, ktoré chceme údiť.

Dôležité je, aby sme kúpili mäso kvalitné a čerstvé, v žiadnom prípade nie zmrazené, potrhané, alebo mäso „v akcii“ zo supermarketu, ktorému za dva dni skončí trvanlivosť!

Mäso zo zabíjačky by malo byť niekoľko dní odležané (asi 3-4 dni) pri teplote 4-7 °C. Nemalo by premrznúť a neodporúča sa ani nasoľovanie v deň zabíjačky. Čerstvé mäso kúpené u mäsiara (krkovička, bôčik, stehno, plece atď.) odležané už je a môžeme s ním preto hneď ďalej pracovať.

Farba čerstvého bravčového mäsa je ružová, trochu tmavší sval má iba krkovica a kolienko. Čím je svalovina tmavšia, tým je mäso staršie, pozor teda pri výbere.

Odležané a nachystané mäso rozdelíme na kusy s veľkosťou cca 1-2 kg. Pokiaľ si na delenie netrúfneme, mäsiar sa toho iste rád ujme. Pokiaľ budeme údiť bôčik, odporúča sa nechať na mäse kožu, mäso drží lepšie pokope. Kto nemá rád kožu a vadí mu, samozrejme ju stiahne a pri údení mäso previaže prírodným povrázkom alebo použije metódu „špajle“ pre zavesenie mäsa na háčik (kapitola Vysvetlivky pojmov). Koža ale dodáva mäsu tú správnu chuť a je lepšie ju stiahnuť až po vyúdení. Spoločne s kosťami ju potom môžeme použiť napríklad do údenej polievky.

Bôčik delíme na časti, ktoré majú 3-5 kostí. V tejto fáze prípravy nevykosťujeme, pretože by sme zbytočne prišli o mäso na kostiach. Až po naložení a rozvlažení v horúcej vode kosti tesne pred údením ľahkým pootočením vyberieme, nie je to ale bezpodmienečne nutné, je možné údiť aj s nimi a potom vyúdené kosti ďalej využiť.

Platí, že by sa malo dbať na rovnakú veľkosť jednotlivých kusov u všetkého mäsa, ktoré naraz nakladáme a údime. Rovnomernejšie sa v náleve nasolí, preleží a následne aj vyúdi. Jednotlivé kusy by mali byť úhľadné a čisto obrezané.

Odrezky a opadané kúsky mäsa nevyhadzujeme, neskôr ich využijeme pri výrobe údenín alebo do mletého mäsa.

Solenie a nakladanie mäsa

Dôvodom, prečo nakladáme a nasoľujeme mäso (údeniny), je jeho konzervácia, uležanie (zmäkčenie) a neposlednom rade tým tiež príjemne pozmeníme jeho chuťové vlastnosti.

Aké pomery soli, cesnaku, poprípade aj rôznych byliniek a korenia zvolíme, taká bude výsledná chuť vyúdeného mäsa (údenín).

Takže experimentovať áno, no vždy s citom a rozumom.

Čo ovplyvňuje rýchlosť nasolenia mäsa

Vplyv majú:

a) teplota

b) veľkosť mäsa

c) druh tkaniva

d) zloženie soli

Teplota

Vyššia teplota nasolenie urýchľuje, hrozí tu ale väčšie riziko, že sa nálev skazí (viz. kapitola - Doba naloženia a teplota) a následne znehodnotí aj mäso. Naopak nízka teplota nasolenia mäsa brzdí a spomaľuje. Najvýhodnejšia je teplota cca 3-7 °C, pri vyššej musíme často a starostlivo kontrolovať nálev s mäsom.

Veľkosť mäsa

Väčšie kusy mäsa, celé šunky alebo rôzne rolády sa presoľujú pomalšie.

Obzvlášť opatrní musíme byť pri kostiach, kde presoľovanie nepostupuje tak rýchlo a mäso sa tu kazí najskôr. Preto používame „obstrek ku kosti“ (viz. kapitola - Vysvetlivky pojmov).

Druh tkaniva

Chudé mäsové časti sa presoľujú rýchlejšie. Tučné časti sa presoľujú pomalšie. Preto, ak máme naložených viacero druhov mäsa rovnakej veľkosti (bôčik, plece, krkovička, atď.), skúšame stupeň odležania vždy na najtučnejšom kúsku. Pokiaľ je preležaný ten, ostatné časti budú určite tiež.

Zloženie soli

a) čistá soľ

b) soliaca zmes

c) rýchlosoľ

Na nasolenie mäsa môžeme použiť jednu z vyššie uvedených možností.

Ich vzájomnú kombináciu neodporúčam. Existuje jediná výnimka: do čistej soli môžeme pridať práškový cukor.

Čistá soľ

Rovnako ako v minulosti, sa aj dnes na nasolenie mäsa používa čistá kuchynská soľ (NaCl) v kombinácii s čerstvým, roztlačeným alebo na jemno nakrájaným cesnakom. Vhodný pomer: na 10 kg mäsa potrebujeme 200-250 čistej soli a 100-400 g (podľa chuti) cesnaku.

Takto naložené mäso má po vyúdení na reze mierne červenkastú farbu a svoju špecifickú slano-cesnakovú chuť.

Dôležité je upozorniť, že pri solení čistou soľou musíme byť zvlášť opatrní a zachovávať dokonalú hygienu. Hrozí tu totiž veľké nebezpečenstvo skazenia mäsa alebo zvrhnutia nálevu.

Doba naloženia takto nasoleného mäsa je približne 4-6 týždňov.

Soliaca zmes

Skladá sa z jedlej soli, dusičnanu draselného (KNO3) alebo dusičnanu sodného (NaNO3) a cukru. Dnes sa častejšie používa dusičnan draselný, inak sa mu hovorí aj „liadok“. Kúpime ho v drogérii pod názvom „sanitra, dusičnan draselný potravinársky“. Množstvo týchto prísad je veľmi malé, vyskúšaný pomer je 30 g dusičnanu draselného a 30 g práškového cukru na 1 kg kuchynskej soli

Pridaním malého množstva „liadku“ do kuchynskej soli sa farba vyúdeného mäsa na reze zmení do perleťovej červene a pridaním trošky práškového cukru sa zvýrazní jemná chuť mäsa, otupí sa ostrá slanosť a výrobok je celkovo šťavnatejší a chuťovo kompaktnejší. Ďalej sa vďaka „liadku“ zníži nebezpečenstvo zvrhnutia nálevu, no najmä sa zmenší riziko otravy mäsom (spôsobuje ho baktéria Clostridium botulinum, ktorá býva príčinou smrteľného botulizmu).

V dnešnej dobe, kedy je moderné „žiť zdravo“, sa snažíme odbúrať čo najviac „škodlivých“ látok. Samozrejme je možné liadok vynechať úplne, alebo jeho množstvo znížiť na 5-15 g na 1 kg soli, potom ale úzkostlivo dbajte na hygienu, nech sa mäso nepokazí.

Na 10 kg mäsa použijeme cca 220-300 g soliacej zmesi (záleží na tom, ako solí soľ) a 100-400 g čerstvo roztlačeného cesnaku.

Doba naloženia takto nasoleného mäsa je približne 4-6 týždňov.

Pomer surovín v soliacej zmesi:

1 kg kuchynská soľ

5-30 g dusičnan draselný (liadok)

30 g práškový cukor

Rýchlosoľ

V poslednom čase sa na nakladanie mäsa začali používať rôzne „rýchlosoli“, z ktorých je u nás (v ČR - pozn. prekl.) asi najznámejšia Praganda, ktorú je možné kúpiť v drogérii. Jej použitím docielime nielen krásneho sfarbenia mäsa, ale čas potrebný na naloženie skrátime asi o polovicu. Rýchlosoli totiž obsahujú okrem soli a cukru v malom množstve aj dusitanové soli, ktoré spôsobujú rýchlejšie uleženie a presolenie mäsa, zmenšujú nebezpečenstvo zvrhnutia nálevu (pôsobia antioxidačne) a predovšetkým, a to je dôležité, znižujú riziko otravy mäsom (potlačujú rast baktérií Clostridium botulinum, ktoré bývajú príčinou často smrteľného botulizmu).

Chuťové vlastnosti mäsa sú po naložení podobné, ako pri použití liadku.

Doba naloženia je približne 2-4 týždne.

Rýchlosoli, dusičnany, dusitany - sú zdravé či nezdravé?

Nedávno som na internete náhodou zablúdil do diskusie, či používať rýchlosoli, dusičnany alebo dusitany. Vtedy som si uvedomil, že národ je vlastne rozdelený na tri časti. Jedni sú pre rýchlosoľ, druhí proti nej a tretí ani pre jedno. Jeden tábor uznáva dusitany, druhý zase dusičnany a vzájomne si dokazujú, čo je viac či menej škodlivé. A tá tretia skupina tvrdí, že je škodlivé oboje a používa iba čistú soľ.

Rozsúdiť tento trojuholník by znamenalo napísať sem plno chemických vzorčekov a rovníc, a neviem, či by to malo v praxi vôbec nejaký hlbší význam. Preto sa obmedzím len na pár základných údajov a vysvetlení.

Soľou solíme preto, aby sme dosiahli príjemnú slanú chuť daného výrobku. Ale pozor, každý z nás má inú chuť a vníma intenzitu slanosti po svojom.

Soľ má mierne konzervačný účinok a pôsobí na bielkoviny mäsa, lepšie na seba viažu vodu, a to ako prirodzenú, tak umelo dodanú (väzkosť mäsa).

Solením čiastočne zachováme prirodzenú červeno-ružovú farbu mäsa a v neposlednom rade pridávame do údeného mäsa trochu nám potrebného jódu.

Tak prečo pridávať do soli dusičnany či dusitany?

Robilo sa to v minulosti, robí sa to i teraz. Pridáva sa dusičnan sodný (NaNO3), inak nazývaný chilský liadok, alebo dusičnan draselný (KNO3), ktorému sa inak hovorí liadok draselný (sanitra). Častejšie sa používa sanitra, pretože je bežne pre tieto účely dostupná v drogérii.

Obidva tieto dusičnany majú na „svedomí“ perleťovo červenú farbu mäsa po vyúdení. A hovorí sa o nich, že nie sú tak rakovinotvorné, ako dusitany obsiahnuté v rýchlosoli. Ale toto nie je tak celkom pravda. Pokúsim sa vám to zjednodušene vysvetliť.

Pokiaľ mäso nasolíte soliacou zmesou, ktorá obsahuje dusičnan draselný (sanitru), spustí sa v mäse proces, kedy sa vďaka pôsobeniu redukujúcich enzýmov nálevovej mikroflóry premenia v mäse dusičnany na dusitany. A tú perleťovo červenú farbu nám vlastne robia práve tie dusitany. Ďalej nám práve tieto dusitany znižujú riziko skazenia mäsa a nálevu a znižujú riziko otravy mäsom (inhibujú spóry Clostridia botulinum), pôsobia antioxidačne a prispievajú k chutnosti mäsa.

Ale má to aj svoje mínus. Reakciou dusitanov s aminokyselinami a následnou tepelnou dekarboxyláciou vznikajú nitrosaminy, ktoré sú rakovinotvorné.

A prečo je vlastne rýchlosoľ rýchlejšia? Keď nasolíme mäso zmesou s dusičnanom, musí sa najprv ten dusičnan v mäse premeniť na dusitan, a až ten začne v mäse pracovať. Rýchlosoľou dodáme do mäsa hneď dusitany, ktoré pracujú okamžite, bez premeny, preto je rýchlosoľ účinnejšia. Samozrejme, je to celé veľmi zjednodušené, no pre pochopenie daného mechanizmu hádam dostačujúce.

Tu vidíte, aká nezmyselná je hádka medzi zástancami dusičnanov a dusitanov. Môžu tu jasať tí, ktorí používajú čistú soľ. Ale aj oni si musia uvedomiť jednu zásadnú vec! Škodlivosť dusičnanov či dusitanov je minimálna oproti polyaromatickým uhľovodíkom, ktoré vznikajú nedokonalým spaľovaním, a vlastným dymom ich zanášame do údeného mäsa. To by sme nesmeli údiť žiadnym drevom. A to isté platí aj u grilovania alebo opekania.

A pokiaľ niekto fajčí, alebo žije v smogovej či priemyselnej oblasti, môže spokojne všetky dusičnany, dusitany či polyamoráty hodiť za hlavu. Dymom a smogom do seba dostaneme oveľa väčšiu dávku týchto diskutabilných „dobrôt“ než pri samotnej konzumácii údeného mäsa!

Berte údenie také, aké je, alebo radšej neúďte vôbec.

Nálev

Nálev vyrobíme zmiešaním pitnej vody a soliacej zmesi. Vodu zahrejeme, pridáme soliacu zmes, vo vode ju dobre rozpustíme, nechať variť asi 10 minút a po vychladnutí nálevu na teplotu 2-4 °C môžeme začať zalievať pripravené mäso.

Praktici tvrdia, že nálev má chutiť ako mierne presolená polievka.

V tomto bode, teda ohľadne slanosti nálevu, sa údaje v literatúre dosť líšia. Všeobecne je možné povedať, že podľa údenárskych majstrov je pre „zmiešaný spôsob solenia“ vhodný 5-12 % nálev. Záleží na vašej chuti a na soli, ktorú používate (každá soľ chutí trochu inak). Odporúča sa začať u nálevu asi na 7 %, ochutnať ho, a ak sa nám zdá, že je málo slaný, zvýšiť soliacu zmes na 7,5 %, potom postupne až na 8 a viac percent. Niekto používa až 12 % nálev, čo sa mi zdá už dosť slané, ale ako som sa zmienil, každý máme inú chuť.

Pri „mokrom spôsobe solenia“ má mať nálev podľa literatúry koncentráciu cca 14-16 %.

Množstvo nálevu závisí na množstve nakladaného mäsa. Bežne vystačíme s pomerom 5 l nálevu na 10 kg mäsa.

Niekto pri prekladaní mäsa starý nálev vylieva a mení ho za nový. Zdôvodňuje to tým, že sa nálev zakaľuje a dostáva „krvavú“ farbu od naloženého mäsa. Vraj hrozí väčšie nebezpečenstvo zvrhnutia nálevu než u čerstvého nového nálevu. Na toto ale mám iný názor.

Pokiaľ si budeme robiť doma na prudko biftek, mäso môžeme pred tým dlho lúhovať vo vode, ktorú budeme meniť, a je jasné, čo nám z toho mäsa ostane. Chumáč vlákien bez poriadnej chuti. U naloženého mäsa je to úplne rovnaké. A čo sa týka zvrhnutia nálevu, nemajte strach. Pokiaľ budeme dodržiavať hygienu a správnu teplotu pri naložení, nehrozí žiadne nebezpečenstvo. Pokiaľ niečo zanedbáme, začne sa kaziť mäso aj v niekoľkokrát menenom náleve.

Zopár ľudí sa teraz ozve, že sa im to už stalo a že kvôli tomu prišli o veľké množstvo mäsa. Nestalo sa to ale preto, že by nevymenili nálev, ale asi urobili niekde pri príprave chybičku. Verte, že to sa niekedy stane aj profesionálom. Pri prekladaní mäsa teda nálev iba dolievame, nemeníme ho!

A teraz, v akom pomere sa nálev mieša.

Pomer vody a soliacej zmesi:

7 % nálev (na 1 l vody 70 g soliacej zmesi)

8 % nálev (na 1 l vody 80 g soliacej zmesi)

10 % nálev (na 1 l vody 100 g soliacej zmesi)

12 % nálev (na 1 l vody 120 g soliacej zmesi)

16 % nálev (na 1 l vody 160 g soliacej zmesi)

Hlavne sa nebojte nálev priebežne ochutnávať, naozaj musí chutiť ako mierne presolená polievka. Časom získate skúsenosť, dostanete to „na jazyk“ a budete všetko robiť od oka, len podľa chuti. Na slanosti nálevu ale závisí slanosť vyúdeného mäsa, tak prosím s citom.

Druhy solenia

a) solenie na sucho - predsoľovanie

b) mokrý spôsob solenia

c) zmiešaný (kombinovaný) spôsob solenia

d) nakladanie vo vlastnej šťave

Solenie na sucho - predsoľovanie:

Tento spôsob solenia sa používa predovšetkým pri nasoľovaní kúskov mäsa na výrobu párkov, cigár, špekáčikov, klobás alebo rôznych salám.

Cieľom tohto naloženia je okrem presolenia mäsa aj zachovanie jeho väzkosti (dôležité najmä u spojky).

Soliace pomery sú nasledujúce.

Na bravčové mäso použijeme 2,2-2,5 % kompletnú soliacu zmes na hmotnosť použitého mäsa.

Na hovädzie (jahňacie) použijeme 2,5-2,7 % kompletnú soliacu zmes na hmotnosť použitého mäsa.

V praxi to vyzerá takto.

Čerstvé a vychladené (cca pri 4 °C) mäso nakrájame nožom na kúsky veľké 2x2 cm (podľa receptu), alebo ho môžeme pomlieť mlynčekom na mäso s otvormi 15-20 mm.

Na takto nakrájané (nahrubo pomleté) bravčové mäso použijeme 220-250 g kompletnej soliacej zmesi na 10 kg váhy mäsa.

Pri hovädzom (jahňacom) mäse použijeme na 10 kg váhy mäsa 250-270 g kompletnej soliacej zmesi.

Odváženú soliacu zmes dobre pomiešame s kúskami mäsa (bravčové, hovädzie alebo jahňacie mäso vždy oddelene), vložíme do pripravenej nádoby, riadne utlačíme a dáme do chladničky (cca 4 °C) na 1-3 dni uležať.

Po odležaní by mali byť kúsky mäsa na reze ružové.

V tomto prípade rýchlosoľ nepoužívame, doba nasolenia je aj tak dosť krátka a soľ či soliaca zmes úplne postačia.

Opäť upozorňujem, že kúsky mäsa z každého druhu nakladáme samostatne.

Mokrý spôsob solenia:

Pri použití tohto spôsobu používame na nasolenie iba soľný nálev.

Nakladáme takto najmä tie druhy mäsa, ktoré bežným spôsobom nejde nasoliť, ako sú bravčové jazyky, kolená, nôžky, chvostíky, rebierka apod.

Nálev pripravíme bežným spôsobom a po jeho vychladnutí čerstvé, chladné a nenasolené mäso zalejeme. Podľa literatúry má mať nálev koncentráciu 14-16 %.

V praxi to vyzerá tak, že jednotlivé druhy mäsa očistíme a opláchneme, samozrejme pri zachovaní maximálnej hygieny.

Medzi tým si uvaríme nálev z 10 l pitnej vody a 1,4-1,6 kg kompletnej soľnej zmesi tak, že zmes zamiešame do vody, asi 10 minút povaríme a necháme vychladnúť.

Do pripravenej nádoby nalejeme vychladnutý nálev a doňho skladáme natesno jednotlivé kusy mäsa (zamedzíme tak tvorbe vzduchových bubliniek medzi mäsom). Mäso zaťažíme (musí byť celé potopené) a uložíme pri teplote 3-7 °C.

Kusy mäsa 1-2x za týždeň prekladáme tak, že vrchné dáme naspodok a spodné nahor, do nádoby nalejeme najprv nálev a potom vložíme mäso.

Každý druh mäsa by mal byť naložený samostatne, ale pokiaľ údime pár kusov mäsa, nie je to bezpodmienečne nutné.

Pri použití normálnej kompletnej soliacej zmesi je doba naloženia asi 4-6 týždňov. Pokiaľ použijeme rýchlosoľ, skráti sa na cca 14 dní.

Zmiešaný (kombinovaný) spôsob solenia:

Tento spôsob solenia sa najčastejšie používa pri údení mäsa v domácich podmienkach.

Môžeme použiť všetky druhy mäsa (stehno, plece, krkovica, bôčik..) s výnimkou tých, ktoré nakladáme len mokrým spôsobom (bravčové jazyky, kolená, nôžky, chvostíky, rebierka...).

Mäso vopred naporciujeme na jednotlivé kusy s veľkosťou cca 1-2 kg (je možné nakladať mäso aj v celku, napríklad stehno na šunku, ale tam použijeme navyše ešte obstrek ku kosti, viď kapitola Vysvetlivky pojmov).

Takto nachystané kusy namasírujeme, tj. dôkladne rukami votrieme soliacu zmes do mäsa vrátane kože a všetkých štrbín, najmä si dáme záležať v oblastiach okolo kostí, kam soľ zle preniká a mäso sa tu najskôr kazí (preto sa u väčších kusov robia zmienené obstreky ku kosti).

Na 10 kg mäsa použijeme 220-300 g soliacej zmesi, ja používam s úspechom 250-270 g, podľa toho, ako soľ, čo mám doma, práve solí.

Skúsení praktici nakladajú tak, že mäso rovnomerne obalia v soľnej zmesi a prebytočnú soľ z kusov strasú. Každý si časom nájde svoj postup, ktorý mu bude najlepšie vyhovovať. Kto má rád cesnak, dá na 10 kg mäsa 100-400 g na kúsky nakrájaného alebo rozotreného či rozdrveného cesnaku. Niekto zmieša odváženú soliacu zmes a odvážený nadrvený cesnak dokopy a následne potiera mäso touto zmesou. Je možné mäso najprv potrieť soliacou zmesou a následne rozdrveným cesnakom alebo naopak. Záleží, ako ktorý postup komu vyhovuje.

Nasolené a nacesnakované kusy mäsa naskladáme do pripravenej nádoby čo najtesnejšie k sebe. Potom položíme na mäso čistú dosku, na ktorú dáme závažie, aby bolo mäso rovnomerne zaťažené a vytlačili sme čo najviac vzduchu, a uložíme na 1-2 dni do chladu pri 3-7 °C.

Medzi kusmi mäsa nesmie byť naozaj žiadny „vzduch“, inak sa mäso začne kaziť!

Po 2 dňoch mäso zalejeme prevareným, vychladnutým (cca 2-4 °C) nálevom (šťavu, ktorú mäso pustilo, necháme), opäť zaťažíme a dáme opäť do chladu pri 3-7 °C.

Mäso každý týždeň 1-2x prekladáme a to tak, že do pripravenej nádoby nalejeme vychladnutý nálev a doňho opäť naskladáme na tesno jednotlivé prekladané kusy mäsa, no vrchné kúsky sa dajú naspodok a spodné navrch, zaťažíme (musia byť celé potopené) a dáme opäť do chladu 3-7 °C.

Pri akejkoľvek zmene vône nálevu (zvrhnutie nálevu) sa nálev musí ihneď vymeniť za nový. Musíme najmä zabrániť tomu, aby sa nedostal ani kúsok mäsa nad hladinu nálevu (dobre zaťažiť).

Pri prekladaní dôsledne dbáme na hygienu a po každom preložení nádobu, veko či dosku so závažím umyjeme.

Nakladanie vo vlastnej šťave:

S týmto spôsobom nakladania sa stretneme najčastejšie na Břeclavsku a Hodonínsku. Je veľmi podobný „zmiešanému spôsobu“ nakladania, najmä zo začiatku. Zaujímavé je, že tu takto nakladajú mäso prevažne do čistej soli v kombinácii s roztlačeným cesnakom. Samozrejme môžeme použiť soliacu zmes alebo rýchlosoľ, na nakladanie vo vlastnej šťave nemá žiadny vplyv.

Použijeme rovnaký druh mäsa a rovnako veľké kusy ako pre zmiešaný spôsob nakladania.

Kusy mäsa namasírujeme soľou alebo soliacou zmesou (na 10 kg mäsa dáme 220-300 g), potrieme roztlačeným cesnakom (na 10 kg mäsa dáme 100-400 g) a vkladáme do pripravenej nádoby tesne k sebe. Takto postupne uložíme do nádoby všetky namasírované kúsky mäsa. Podmienkou je, aby boli naozaj veľmi tesne natlačené vedľa seba.

Teraz na vyskladané kusy mäsa položíme dosku, len o málo menšiu, než je rozmer nádoby a dôkladne ju zaťažíme. Ako závažie môžeme použiť napríklad kanvu na mlieko naplnenú vodou. Výhodné je vyrobiť si takú „vecičku“ ako je pri lise na ovocie (viď obrazová časť), a mäso priebežne doťahovať.

Takže mäso máme uložené a zaťažené - pokiaľ používate lis, pozor, nech mäso nerozdrvíte, doťahujte s citom. Pretože mäso nepustí šťavu hneď, je vidieť medzi zaťažovacou doskou a okrajom nádoby naložené mäso. Tieto okraje zalejeme čistou vodou, len toľko, aby mäso nevyčnievalo. Robíme to preto, aby sme zamedzili vzduchu prístup k mäsu a nedostal sa k nemu hmyz. Niekto dáva na naskladané mäso najprv igelit a až potom naňho položí zaťažovaciu dosku a mäso zaťaží. Igelit by mal byť väčší a okraje zahnuté nahor, aby vznikol akýsi „bazén“, do ktorého nalejeme vodu. Tým sa taktiež zamedzí prístupu vzduchu a hmyzu.

Samozrejme nádobu s mäsom uložíme do chladna (cca 3-7 °C).

Mäso postupne púšťa šťavu, až je vo vlastnej šťave celé potopené. Prekladáme ho 1-2x za týždeň, spodné nahor a naopak s tým, že vlastnú šťavu nemeníme a mäso do nej opäť vkladáme. A opäť dávame pozor, aby medzi jednotlivými kusmi mäsa nezostal vzduch, prípadne lis dôkladne, ale s citom doťahujme a sledujeme, ako pribúda vlastná šťava. Nádobu vrátime vždy do chladna a dbáme na dôslednú hygienu. Ideálne je, keď môžeme celý tento proces vykonávať v chlade.

Doba naloženia a následné využitie mäsa sú rovnaké ako u zmiešaného spôsobu nakladania.

Tento vyššie popísaný spôsob zvolíme, pokiaľ máme k dispozícii adekvátne veľkú nádobu, kde všetko mäso naskladáme, a priestor s teplotou cca 3-7 °C, kam nádobu s mäsom na 4-6 týždňov uložíme. No nie každý takéto priestory má.

Najmä ľudia z mestských bytoviek či panelákov budú ťažko údiť na balkóne a s vďačnosťou využijú ponuky známeho k spoločnému údeniu uňho na záhrade. Je ale hlúpe obťažovať ho ešte tým, aby nám mäso naložil alebo prekladal, a radšej si to urobíme sami. A tu nastáva problém, kam uložiť nádobu s mäsom, aby sme nezabrali celú chladničku (potrebujeme teplotu cca 3-7 °C na viac ako jeden mesiac). Aj pre pár kúskov mäsa musíme použiť dosť veľkú nádobu, aby bolo mäso celé ponorené vo vlastnej šťave.

Aj tu existuje východisko. Potrebujeme k tomu zmršťovaciu potravinársku fóliu, ktorá priľne tesne ku každej potravine. Nachystáme si očistené a orezané kusy mäsa s váhou 1-2 kg, stačí 5-6 kusov, čo je dokopy asi 10 kg mäsa (pre panelák ideálny stav, po vyúdení sa niečo hneď skonzumuje či využije na varenie a zvyšok sa už bez problémov uchová v chladničke).

Na 10 kg mäsa dáme 220-300 g soli či kompletnej soliacej zmesi, podľa chuti 100-400 g roztlačeného cesnaku a dôkladne vmasírujeme do mäsa.

Namasírované mäso starostlivo zabalíme do niekoľkých vrstiev fólie (tá musí na mäso dobre priľnúť, aby sa vytesnil vzduch) a tým mäso vlastne hermeticky uzavrieme.

Takto obalené kusy mäsa naskladáme do chladničky (3-7 °C) pokojne aj na seba. Verte, že budú zaberať omnoho menej miesta než uložené a zaťažené v nejakej nádobe.

Mäso vďaka soli či soliacej zmesi pustí šťavu, ktorá ostane vo fólii, a mäso je tak naložené vo vlastnej šťave.

My len 1-2 x za týždeň kusy mäsa obrátime a po 4-6 týždňoch môžeme údiť.

Pokiaľ použijeme rýchlosoľ, tak aj po 14 dňoch.

Je to vyskúšané a funguje to dokonale..

Doba naloženia a teplota

Doba naloženia sa líši podľa toho, do čoho mäso nakladáme. Pokiaľ použijeme čistú soľ či nami vyrobenú soliacu zmes (jedlá soľ, dusičnan draselný a cukor), doba naloženia kusov mäsa ťažkých 1-2 kg pri mäse, ako je bôčik, krkovička, plece, kotleta apod., býva 4-6 týždňov. Záleží aj na teplote, v akej je mäso uložené. Čím chladnejšie, tým viac sa doba predlžuje, čím teplejšie, tým viac sa doba skracuje. Ideálna doba na naloženie klasických kusov mäsa je 4-6 týždňov pri teplote 3-7 °C. Vyššia teplota už je riziková. Musíme potom často a dôsledne sledovať nálev s mäsom, pretože hrozí zvrhnutie nálevu a zasmradnutie mäsa.

Pokiaľ použijeme kúpenú rýchlosoľ, doba naloženia sa skráti asi na polovicu. Potom postupujeme podľa návodu na obale.

Slaninu nakladáme iba do samotnej čistej soli, na dobu až 7 týždňov pri teplote 3-7 °C.

Presolenie soliacou zmesou a dobré preležanie mäsa sa pozná na reze, ktorý má byť ružovo červený s perleťovým leskom po celej ploche, s výnimkou slaniny, tá je biela. Pokiaľ v strede mäsa ostalo sivé miesto, necháme mäso nabudúce naložené dlhšie. Pokiaľ mäso nakladáme len do čistej soli, nebude ružová farba mäsa tak výrazná.

Často mi ľudia kladú otázku, ako poznám, že je mäso už dostatočne naložené a vhodné na údenie.

Ako sme sa už vyššie dozvedeli, soľ preniká do tučných častí pomalšie než do častí chudých. Preto vždy (pokiaľ to ide) skúšame zrelosť na tučnej časti. Máme tak istotu, že aj chudé mäso je dostatočne preležané.

Kedysi som čítal dobrý fígeľ, ako poznať správne nasolené mäso. Zapísal som si ho a dodnes ho s úspechom používam.

Je to metóda „palca a ukazováka“. Doslovný prepis znie:

„Teraz si povieme jeden spôsob, ako zistiť ľahko a rýchlo, že je mäso uležané. Zoberieme do ruky kus mäsa (bôčiku) a palcom a ukazováčikom pravej ruky zatlačíme (proti sebe) celou silou do mäsa. Pokiaľ sa vám podarí dostať prsty cez mäso k sebe, je bôčik správne uležaný, a máme istotu, že aj naša krkovička, plece, stehno apod. budú vynikajúce. Tučným mäsom totiž prestupuje soliaca zmes pomalšie než mäsom chudým. Berte to vážne, pretože krehkosť mäsa po vyúdení závisí z 90 % na našom naložení. Naozaj, všetko chce svoj čas.

Napr. vyúdený bôčik musí byť tak krehký, že je ho v podstate možné natrieť na chlieb, teda aspoň jeho tučnú časť (preto tiež používajte údené s kožou, nespadne vám v udiarni z háčika).

Zle naložené a vyúdené mäso poznáte tak, že pri rozhryzení údeného bôčiku alebo mäsa ostal v ústach džganec vlákien, ktorý sa nedá pohrýzť a preglgnúť (mäso potom musíme uvariť).“

Aké jednoduché a účinné! Ja sa s tým identifikujem, pretože mäso z udiarne je nenapodobiteľné, jemné, krehké a úžasné.

Hygiena

Ďalším dôležitým faktorom pri príprave mäsa a nálevu je dodržiavanie prísnej hygieny. V prípade slabej hygieny totiž hrozí „zvrhnutie nálevu“ a zosmradnutie mäsa.

Nádoby používame drevené (starostlivo vydrhnuté), kameninové, smaltované (nepoškodené), antikorové alebo z potravinárskeho plastu.

Pred použitím ich starostlivo vymyjeme v horúcej vode so saponátom (možno použiť aj dezinfekciu) a následne opláchneme horúcou čistou vodou. Rovnakým spôsobom umyjeme tiež stôl, na ktorom budeme s mäsom pracovať, ďalej nože a všetky pracovné pomôcky (aj ruky).

Dôsledne dodržiavame hygienu pri všetkých procedúrach, najmä pri zalievaní mäsa nálevom a následne pri jeho prekladaní.

Odporúčam umyť pri každom preložení mäsa ako nádobu, tak aj veko či závažie s doskou.

Zvrhnutie nálevu

Pokiaľ ucítime okolo nálevu s mäsom čudnú vôňu, je s najväčšou pravdepodobnosťou zle a mäso zosmradlo.

Ihneď ho z nálevu vytiahneme, nálev vylejeme a mäso umyjeme v čistej vlažnej vode. Potom ho namočíme asi na 30 minút do roztoku vody s octom v pomere 1 diel 8 % octu na 2,5 dielu čistej vody.

Po tomto kúpeli mäso opláchneme vlažnou tečúcou vodou a vložíme cca na 1 hodinu do studenej čistej vody, opäť opláchneme a necháme odkvapkať.

Medzitým si pripravíme nový nálev a do vydezinfikovanej nádoby mäso opäť naložíme.

Nikto nám samozrejme nezaručí, že táto operácia naozaj pomôže a mäso zachránime. Preto vždy starostlivo nálev s mäsom kontrolujeme, a pokiaľ aj po niekoľkých dňoch vonia, máme pravdepodobne vyhrané.

Údenie mäsa a mäsových výrobkov

Údenie dymom je proces, pri ktorom sa mäso a mäsové výrobky spracovávajú pomocou tepla a dymu. Vďaka horeniu tvrdého dreva a pilín vzniká teplo, pri ktorom údené mäso zmäkne a po určitej dobe sa stáva požívateľným aj bez varenia. V neposlednom rade sú v dyme obsiahnuté dôležité chemické látky, ktoré dodajú údenému mäsu nielen výbornú chuť a nezameniteľnú vôňu, ale aj farbu a čiastočne ho konzervujú.

Tieto chemické látky sú bezprostredne závislé na druhu spaľovaného dreva, na jeho kvalite a na výške teploty, pri akej údime. A majú v tejto súvislosti rôzne vlastnosti. Niektoré zabraňujú žltnutiu mäsa (spomaľujú oxidáciu tukov), iné sú toxické pre baktérie v údenej potravine, ďalšie dodávajú výrobkom typickú vôňu horiaceho dreva a údenia.

No nie všetky chemické látky, ktoré vznikajú pri horení dreva, sú pre naše údenie vhodné a prínosné. Za všetky menujme decht, ktorý je karcinogénny. Smutnou útechou nám môže byť, že vzniká aj pri grilovaní, opekaní špekáčikov, opekaní na ražni atď.

Podľa teploty dymu v udiarni rozoznávame:

• údenie studeným dymom teplota do 20 °C

• údenie teplým dymom teplota do 60 °C

• údenie horúcim dymom teplota do 100 °C

Údenie studeným dymom

Týmto dymom sa údi mäso a mäsové výrobky, ktoré chceme dlhodobo skladovať, ako sú klobásy, čabajky, trvanlivé salámy, rôzne šunky či kusy mäsa.

Vyúdené výrobky sa dlhodobo nekazia ani pri teplote do cca 15 °C.

Väčšinu je možné po tomto údení daný výrobok dodatočne usušiť a naočkovať ušľachtilou plesňou, ktorá zlepší jeho chuťové vlastnosti a ešte viac predĺži trvanlivosť.

Údenie studeným dymom má tieto fázy:

1) rozvlaženie

2) osušenie

3) údenie

1) Rozvlaženie

Narazené údeniny a mäso vložíme do vody teplej 30 °C, kde sa prehrejú na teplotu 20 °C. Údeniny vo vode necháme po dobu 15-20 minút, mäso cca 20-30 minút.

2) Osušenie

Odkvapkané výrobky zavesíme do udiarne predhriatej na 30-40 °C a osušujeme ich dymom z tvrdého dreva a pilín, pokiaľ povrch údenín neoschne.

3) Údenie

Akonáhle je povrch výrobku suchý, ihneď zasypeme oheň mokrými pilinami (vopred ich namočíme do vody) a takto znížime teplotu v udiarni na 20 °C. Zvyčajne údime osušené výrobky 2-3 dni, podľa typu popisu v recepte.

Na konci údenia môžeme do ohňa pridať v malom množstve rôzne aromatické prísady, ako slivkové drevo (koreň), borievku alebo aj trochu ihličia či rôzne bylinky.

Údenie teplým dymom

Údenie teplým dymom sa zvyčajne používa pri údení mäsa, slaniny a pri preúďovaní trvanlivých salám či klobás.

Nepoužívame teplotu vyššiu než 60 °C, aby sme zamedzili odkvapkávaniu tuku z údených výrobkov.

Doba údenia sa riadi veľkosťou údených kusov a samozrejme daným receptom.

Pri údeninách sa pohybuje od 4 do 12 hodín, pri mäse 6-24 hodín.

Údenie teplým dymom má tieto fázy:

1) rozvlaženie

2) údenie

3) vypaľovanie

1) Rozvlaženie

Údené výrobky vložíme do vody teplej 70 °C, v ktorej sa prehrejú na zhruba 60 °C.

Doba údenia sa riadi typom a veľkosťou údených kusov. Pri mäse, ktoré váži 1-2 kg je asi 30-40 minút, pri párkoch 5-10 minút.

2) Údenie

Odkvapkané ich potom vložíme do udiarne vyhriatej na 40-60 °C a necháme oschnúť a zároveň údiť v hustom teplom dyme. Od začiatku dodržiavame teplotu do 60 °C, aby z výrobkov nevykvapkal tuk. Dosiahneme to buď zasypaním ohňa mokrými pilinami, alebo regulačnou klapkou na udiarni alebo kúrenisku. Vykvapkané mäso je totiž suché a málo chutné.

Pri údení sa do pilín pridávajú aromatické látky, napr. slivkové drevo, borievka alebo bylinky, údené tým získa jemnejšiu a zaujímavú vôňu. Nepreháňať, stačí málo ku koncu údenia.

3) Vypaľovanie

Vypaľovanie sa týka len údeného mäsa, údeniny sa nevypaľujú, pretože by mohli popraskať. Postupujeme tak, že ku koncu údenia na krátku dobu, asi na pol až 1 hodinu, zvýšime teplotu v udiarni na 70-80 °C kúrením jasným ohňom. Neskôr oheň zahasíme vodou a mäso necháme v udiarni dôjsť a vychladnúť.

Údenie horúcim dymom

Výrobky vyúdené horúcim dymom nie sú tak chutné, ako v predchádzajúcich dvoch postupoch, ale pokiaľ chceme vyúdiť pár kúskov mäsa na okamžitú spotrebu a nie na dlhšie skladovanie, použijeme práve tento spôsob.

Údeniny sa neodporúčajú údiť horúcim dymom. Veľmi vysychajú a ich črievka veľmi často praskajú. Ale aj pri údení mäsa musíme byť najmä spočiatku opatrní, aby nedošlo k zaschnutiu a vytvoreniu povrchovej kôrky. Pokiaľ sa tak stane, aromatické látky sa nedostanú do hlbších vrstiev mäsa a to potom nie je chuťovo dobré.

Musíme údiť vlhkým drevom alebo mokrými pilinami, aby sme dym udržiavali neustále vlhký.

Týmto spôsobom údenia sa mäso v podstate upečie a zároveň aj vyúdi. Doba tohto údenia je cca 1-4 hodiny.

Údenie horúcim dymom má tieto fázy:

1) rozvlaženie

2) osušenie

3) údenie

4) vypaľovanie

1) Rozvlaženie

Údené mäso vložíme do vody horúcej 90 °C, kde sa prehreje na približne 80 °C.

Doba prehriatia sa riadi veľkosťou údených kusov, pri mäse s veľkosťou cca 1-2 kg trvá asi 1-1,5 hodiny.

2) Osušenie

Odkvapkané mäso zavesíme na háčiky a vložíme do udiarne predhriatej na teplotu 60 °C. Kúrime tvrdým drevom a jasným plameňom.

Akonáhle sú kusy mäsa osušené, postupne zvyšujeme teplotu v udiarni na 90-100 °C. Toto zvýšenie musí prebehnúť plynulo, ideálne je zdvihnúť teplotu zo 60 °C na 90-100 °C za asi 0,5 hodiny.

Po tomto zvýšení teploty nastáva fáza údenia do 100 °C.

3) Údenie

V priebehu údenia prehadzujeme oheň mokrými pilinami, aby sme získali vlhký dym. Samozrejme kontrolujeme tiež teplotu do 100 °C regulačnou klapkou v udiarni či ohnisku, alebo postriekaním ohňa vodou.

4) Vypaľovanie

Na záver zvýšime teplotu na cca 120-150 °C a vypaľovaním jasným plameňom vytvoríme vyššie zmienenú kôrku. Vypaľovanie má trvať cca 10 minút a mäso by sa nemalo prerušiť.

Kôrka by mala byť na reze rozoznateľná, ale nemala by v žiadnom prípade brániť v rozhryzení vyúdeného mäsa.

• • • • •

Tak to bola teória o rôznych teplotách dymu pri údení. Celé to vyzerá trochu zložito a vedecky, ale opak je pravdou a nebojte sa toho.

V praxi sa väčšinou využívajú všetky 3 druhy teploty dymu, ktoré sa vzájomne kombinujú.

Všetko je v tejto knihe detailne popísané pri jednotlivých receptoch.

My si za chvíľku ešte na príklade „vyúdenia bôčiku“ popíšme celý postup prípravy a vlastného vyúdenia tejto maškrtky. Tam uvidíte, že to zase tak zložité nie je.

Na záver tejto kapitoly si povieme niečo o dreve, ktorým budeme naše vlastnoručne naložené mäso údiť. Dosť na ňom záleží výsledný efekt a chuť celého výrobku, takže to prosím v žiadnom prípade nepodceňujte.

A keď už budete vedieť, čím údiť, tak si nakoniec súhrnne povieme, v čom údiť, teda o udiarňach, o ich stavbe a používaní.

Ale teraz už hor sa k tomu drevu.

Drevo na údenie

Výslednú chuť vyúdeného mäsa najviac ovplyvní druh dreva, ktorým údime.

Najvhodnejšie je tvrdé bukové drevo. Piliny na zasypanie ohňa sa používajú tiež z tvrdého dreva, ale pozor na to, ako boli získané. Piliny z dreva rezaného motorovou pílou sú nevhodné, pretože obsahujú mikroskopické kvapôčky oleja, ktorým sa maže reťaz píly a pri spaľovaní vznikajú zdraviu škodlivé látky. Môžu sa ale použiť hobliny, ktoré sa namáčajú vo vode.

Všetko drevo na údenie by sa malo zbaviť kôry, ktorá by mäsu inak dodala nevhodnú, niekedy až horkastú príchuť. Mäso tým môžeme dosť pokaziť!

Ak nemáme dostatok bukového dreva, môžeme použiť iné tvrdé drevo, ako napríklad dub, ale pozor, obsahuje triesloviny, takže ho radšej miešame s iným drevom. Vhodná je breza, jelša, hrab, jaseň, brest, topoľ, jabloň, hruška.

Slivkovým drevom samostatne neúdime, mäso má potom pálčivú a štipľavú chuť. Stačí pridať na konci údenia pár polienok (najlepší je slivkový koreň), ktoré chuť údeného mäsa zvýrazní.

Možné je tiež ku koncu pridať pár guličiek borievky, vetvičku rozmaríny, trošinku ihličia alebo iného voňavého dreva podľa receptov a skúseností. Fantázii sa medze nekladú, no veľké experimentovanie nie je na mieste. A ako sa hovorí, niekedy menej znamená viac.

Mäkké (ihličnaté) drevo je na údenie úplne nevhodné, obsahuje veľa miazgy. Môžete ho použiť na rozkúrenie udiarne na prevádzkovú teplotu, potom ale musíte použiť už zmienené tvrdé drevá.

Vyhnite sa čo i len trochu strúchnivenému drevu a drevu napadnutému hubovými chorobami. Jeho použitím všetko údené mäso pokazíte.

Udiarne

V zásade delíme udiarne na dve hlavné skupiny: drevené a murované. Plechové udiarne majú podobné vlastnosti ako murované, takže sa o nich nebudem ďalej samostatne rozpisovať.

Ďalej ich delíme na tie, čo majú ohnisko priamo v udiarni, pod priestorom pre samotné údenie (udiareň so vstavaným ohniskom) a na tie, ktoré majú ohnisko mimo vlastnú udiareň a dym z ohniska je do udiarne vedený samostatným dymovodom (udiareň s oddeleným ohniskom).

Drevené aj murované udiarne majú svojich zástancov z radov verejnosti aj odborníkov. Jedna skupina tvrdí, že mäso z drevenej udiarne je chutnejšie a lahodnejšie, a nevadí im, že dym uniká cez medzery v dreve, že tak dobre nedrží teplo a že táto udiareň má väčšiu šancu zhorieť.

Druhá skupina zastáva názor, že mäso z murovanej udiarne je nielen rovnako lahodné ako z drevenej, ale navyše výborne tesní, dobre udržiava teplotu a nie je náchylná ku vzplanutiu.

Sám som mal možnosť vyskúšať si obidva druhy udiarní. Rozdiel v chuti mäsa som nezaznamenal žiadny, no v murovanej udiarni sa mi o veľa lepšie regulovala teplota, a vďaka tomu, že dym neunikal naprázdno, som pri údení spálil oveľa menej dreva. Keď som kedysi s údením začínal, údil som samostatne aj v drevenej udiarni a mäso bolo vynikajúce, ale časom som nastálo postavil udiareň murovanú. Výhody, ktoré som uviedol vyššie, u mňa zvíťazili, navyše na záhrade pri dome vyzerá tá murovaná predsa len lepšie. Ale opäť opakujem, je to vec vkusu a názoru.

Oveľa zásadnejšie rozhodnutie je, kde postaviť ohnisko. Tu sa jednoznačne prikláňam k variante oddeleného ohniska.

Kto nemá dostatočný priestor, zvolí vstavané ohnisko a prispôsobí tomu aj údenie, no kto tento priestor má, mal by si radšej postaviť ohnisko oddelené. Pokiaľ je totiž ohnisko hneď pod udiarňou, teda vstavané, zle sa reguluje teplota dymu. Horúci dym získame ľahko, teplý pri dobrej regulácii ohniska tiež, no so studeným dymom to bude oveľa horšie. Môžeme ho totiž regulovať len pomocou ohniska a vzduchových klapiek. A to nehovorím o potrebe kvalitne zhotovených plameňolamov, pretože inak hrozí vzplanutie mäsa v udiarni od preskočených plameňov. Takže, ak budete niekto tento typ udiarne stavať, starostlivo si pri tom preštudujte stavebné plány, aby ste sa vyhli problémom.

Udiareň s oddeleným ohniskom je omnoho praktickejšia. Dĺžka dymovodu a plameňolamy zabránia ohňu preskočiť do udiarne. Vďaka dĺžke dymovodu sa dym adekvátne ochladí, takže spoločne s reguláciou ohniska ľahko získame studený dym aj tej najnižšej teploty. Regulácia v ohnisku sa neprejavuje na teplote udiarne ihneď, údenie je teda tepelne vyrovnanejšie a stálejšie než u priameho ohniska. Keď všetko správne postavíme, udiareň aj ohnisko majú výborný ťah a dym sa nevracia cez ohnisko nazad.

Ukážeme si tu schematický nákres dvoch udiarní, ktoré si môžeme postaviť. Samozrejme, je to iba informatívny nákres. Dnes nie je problém nájsť si na internete iné vhodné modely, ktoré vám budú vzhľadovo vyhovovať viac, no princíp bude zhruba rovnaký. Výber je len na vás.

Dnes sa dajú kúpiť už hotové udiarne, prenosné aj napevno stavané, z rôznych materiálov, ktoré stačí doma len obmurovať.

Udiareň s oddeleným ohniskom - drevená

Najjednoduchšie je postaviť udiareň z dreva, tú máme hotovú za „chvíľku“. A najlepšie je postaviť ju vo svahu, kde dymovod prirodzene stúpa k udiarni.

Kedysi som išiel údiť pstruhov ku známym na chatu. Aké bolo moje rozčarovanie, keď som k nim prišiel, ryby naložené, len ich vložiť do udiarne, ale tá nikde. Všetko bolo ale inak. Privítali ma, dali sme si po poháriku a kamarát ma poprosil, aby som mu pomohol nosiť tehly.

Tam, kde bol pred pol hodinou v miernom svahu voľný priestor, zrazu stála udiareň. Celé „kúzlo“ bolo pritom celkom jednoduché. Kamarát bežne využíval toto miesto na iné účely, ale keď potreboval údiť, rýchlo si udiareň na tomto voľnom priestore dočasne postavil. Nemal okolo chaty príliš veľa miesta a tak s ním musel šetriť.

Z tehál vyhotovil na zemi ohnisko, ktoré prikryl silným, na mieru zarezaným plechom. Potom pokračoval v stavbe dymovodu, tiež z tehál. Spravil boky a priečne na ne zvrchu položil naplocho ďalšie tehly. Vznikol tunelček dlhý 1,5 m a pretože kamarát staval do mierneho svahu, mohol využiť aj prirodzené stúpanie, minimálne 5 cm na 1 m smerom k udiarni. Na konci dymovodu dal pod poslednú hornú tehlu kúsok plechu ako plameňolam, aby plameň nešľahal až do udiarne na mäso. Z pivnice priniesol udiareň zbitú z drevených dosiek, klasickú „kadibúdku“, len dvierka boli menšie a nemala dno. Tú postavil na koniec dymovodu a bolo hotovo. Udiareň nemala ani komín, dym unikal škárami v dreve. Kamarát si len požičal od svojej ženy teplomer na zaváranie a vopred nachystanou dierou v stene ho do udiarne zasunul a pripevnil. Dvere boli na jednoduchých pántikoch na závoru a vo vnútri na bokoch boli pribité dosky, na ktorých naprieč ležali položené tyče na zavesenie mäsa. Drevo na údenie bolo namočené od večera v kýbli s vodou a mohlo sa ísť údiť. Aké jednoduché! Len sme dávali pozor, aby sa oheň príliš nerozhorel a plameň na mäso nepreskočil. Prehadzovali sme ho preto mokrými pilinami, aby sme nakoniec z udiarne nemali táborák. Pred ohnisko kamarát položil plech miesto dvierok a už sme rozkurovali. Po vyúdení rýb, keď všetko vychladlo, sme opäť celú stavbu rozobrali, a nikto by nepoznal, že sa tu údilo. Pritom rozdiel v mäse z takejto udiarne od mäsa z udiarne murovanej nie je. Pokiaľ sa mäso dobre naloží a údenie podarí, je to lahôdka... Hej, a tie pstruhy vtedy sa ozaj podarili...

Udiareň s oddeleným ohniskom -murovaná

Ako materiál nám poslúžia tehly. Nižšie uvedené rozmery sú len informatívne, každý záujemca si iste postaví udiareň šitú na mieru, podľa priestoru, ktorý si na to vyčlení.

Pôdorys našej udiarne zvolíme taký, aby veniec z obvodových tehál vyšiel akurát a my sme tehly nemuseli po kúskoch neustále osekávať.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Všetko o údení.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.