Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Toto dielo vzniklo s finančnou podporou Literárneho fondu.

Autor: © Enja Rúčková, 2018

Obálka: © Adriána Švarná

Korektúra: Mgr. Anetta Letková

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o., Liptovský Mikuláš

Rok vydania: 2018

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu majiteľov autorských práv.

ISBN EPUB: 978-80-89861-89-7

ISBN MOBI: 978-80-89861-90-3

Spomienky môjho starého otca Mateja Oravca, priameho účastníka bojov na východnom fronte, sú zverejnené pri príležitosti osláv 70. výročia od ukončenia druhej svetovej vojny. Jeho zápisky historicky pravdivo približujú atmosféru vojny a postoj slovenských vojakov k nej. V mnohých z týchto na prvý pohľad nenápadných a nesmelých chlapcoch bilo odvážne srdce hrdinu a mnohé ich činy sú hodné úcty.

Enja Rúčková

Vojak sa nesmie pýtať prečo, musí rozkaz splniť.

SLOVO NA ÚVOD

Účasť Slovenskej armády vo vojne proti Sovietskemu zväzu bola po tzv. „Poľskej vojne“ jej druhým bojovým vystúpením. Minister národnej obrany generál Ferdinand Čatloš 1 vydal 22. júna 1941 rozkaz, na základe ktorého vznikla improvizovaná motorizovaná jednotka, nazvaná Rýchla skupina. Jej formovanie sa začalo už nasledujúci deň v okolí Medzilaboriec. Jednotka bola zaradená pod velenie 17. nemeckej poľnej armády. Tvorilo ju 1910 mužov a 47 tankov. Jej hlavnou slabinou bol najmä nedostatok pechoty a delostrelectva. Aj samotní vojaci boli slabo vyzbrojení. Nemali žiadne samopaly, mínomety a len veľmi málo ťažkých guľometov. Chýbali im aj protitankové delá, ktoré by mohli odolávať moderným ruským tankom typu T-34.

Generál Ferdinand Čatloš, minister obrany

Do bojových operácií sa slovenské jednotky zapojili už 26. júna pri obci Wojtkova. Rýchla skupina bola podriadená nemeckej bojovej skupine plk. Julia Coretiho. Aj keď obec obsadili, sovietsky protiútok ich vytlačil na severozápadné svahy obce. Počas nasledujúceho dňa sa slovenská jednotka nachádzala na východnom brehu rieky San v tyle sovietskych opevnení. Keďže nemecká 454. zaisťovacia divízia nemohla prelomiť sovietsku obranu, nemecké velenie sa rozhodlo nasadiť slovenskú Rýchlu skupinu v tyle nepriateľa. Po niekoľkých hodinách dobyli 9 bunkrov a 4 boli blokované.

V prvej polovici júla 1941 bola Rýchla skupina zosilnená na brigádu. Začiatkom júla prekročila hranice ZSSR aj Slovenská armádna skupina, ktorá bol vytvorená zo zmobilizovaných ročníkov. Tvorili ju 1. a 2. pešia divízia, 11. a 12. delostrelecký pluk, ženijný prápor, tanková rota, spojovací prápor, rota obrnených áut a ďalšie menšie jednotky. Jednotke velil osobne minister národnej obrany generál Ferdinand Čatloš. Keďže prepravu jednotiek zabezpečovali väčšinou kone, nemecké velenie jednotku ponechalo na Ukrajine ako okupačné vojsko.

Do bojov sa začiatkom júla 1941 zapojil len 5. peší pluk z 2. divízie. Jeho úlohou bolo dobyť posledné bunkre tzv. Molotovovej línie v okolí mesta Lesko, pretože posádky sovietskych bunkrov na východnom brehu rieky San stále odolávali nemeckým útokom. V noci z 3. na 4. júla 1941 slovenskí vojaci všetky bunkre dobyli.

Zatiaľ čo sa Slovenská armádna skupina presúvala po dobytom území, prebehla reorganizácia Rýchlej skupiny, ktorá bola posilnená jednotkami z 1. a 2. divízie, 11. delostreleckého pluku a ďalšími jednotkami armádnej skupiny. Od 7. júla 1941 bola jednotka premenovaná na Rýchlu brigádu a zároveň bola podriadená veliteľstvu armády. Jej veliteľom ostal dovtedajší veliteľ Rýchlej skupiny Rudolf Pilfousek.2 Po doplnení mala brigáda celkovo 4 902 vojakov a dôstojníkov. Väčšinu mužstva tvorili mladí vojaci prezenčnej služby z ročníkov 1918-1920 a aj väčšina dôstojníkov nebola oveľa staršia.

Plk. Rudolf Pilfousek (*1899 - †1944)

Od 10. júla 1941 bola slovenská Rýchla brigáda začlenená ku 49. horskému zboru pod velením generála Ludwiga von Kublera. Jednotka dostala rozkaz presunúť sa do Vinnice a pripraviť sa na bojové nasadenie v smere: Ilince a Lipovec. Lipovec bránila 44. horská strelecká divízia. Rýchla brigáda zaútočila na Lipovec nadránom 22. júla 1941. Keďže hlavné obranné pásmo sa nepodarilo kvôli húževnatej obrane prekonať, plukovník R. Pilfousek preto nakoniec okolo obeda nariadil nový útok na Lipovec so všetkými silami brigády.

Ferdinand Čatloš (tretí zľava) sa rozpráva s príslušníkmi Rýchlej brigády, ktorí boli zajatí pri Lipovci a podarilo sa im zo sovietskeho zajatia ujsť

Útok sa začal silnou delostreleckou prípravou. Potom vyrazila do útoku pechota. Slovenským vojakom sa podarilo úplne rozptýliť obranné oddiely 44. horskej streleckej divízie. Tanky a pechota popoludní prenikli do mesta. Keď sa už zdalo, že mesto je dobyté, veliteľ sovietskych jednotiek generál Tkačenko prikázal záložným plukom podvečer silný protiútok. Pretože hrozilo obkľúčenie a následné zničenie rýchlej brigády, plukovník R. Pilfousek nariadil útočnému sledu ustúpiť do obranného postavenia asi 2 km od obce Ščastliva. V Lipovci však ostalo odrezaných 250 slovenských vojakov a dôstojníkov s obrnenými vozidlami. Postupne sa po malých častiach prebíjali späť celú noc až do úsvitu.

Ráno 23. júna po delostreleckej príprave vyrazili k Lipovcu od Ščastlivej slovenské tanky a pechota a z Vachnovky predvoj nemeckej 295. pešej divízie. Aj tento útok Sovieti odrazili. Keďže si generál Tkačenko uvedomil, že jeho divízia nevydrží útok z dvoch strán, nariadil, aby sa jeho jednotky nenápadne stiahli z Lipovca k Ilincom. Nemecké a slovenské velenie tento zámer neodhalilo a nemecké a slovenské delostrelectvo spustilo silnú paľbu na Lipovec a Kamionku. Zároveň vyrazila do útoku nemecká pechota na severnom okraji Lipovca a mestečko úplne ovládla.

Delostrelci Rýchlej brigády ostreľujú nepriateľské postavenie pri Lipovci

Slovenské straty v bitke pri Lipovci boli: 75 mŕtvych (z toho 7 dôstojníkov), 167 ranených (z toho 9 dôstojníkov) a 19 zajatých (z toho 1 dôstojník). Z pôvodne 50 zajatých mužov sa 27 podarilo ujsť zo sovietskeho zajatia a 4 padli pri pokuse o útek. Materiálne straty tvorilo 6 zničených tankov a 25 nákladných áut.

Väčšina slovenských jednotiek však ostávala v nečinnosti. Celkový početný stav slovenskej armády v polovici júla 1941 dosiahol 50 689 mužov. Generál F. Čatloš sa preto po konzultáciách s dôstojníkmi štábu a po rokovaniach s nemeckou stranou rozhodol pre rozsiahlu reorganizáciu Slovenskej poľnej armády. V rámci tejto reorganizácie bola posilnená Rýchla brigáda a zmenila sa na Rýchlu divíziu. Mala byť úplne motorizovanou jednotkou.

Na zabezpečenie úloh na obsadenom území vznikla Zaisťovacia divízia, ktorá v rokoch 1941-1943 pôsobila na Ukrajine a v Bielorusku ako okupačný útvar. Prebytočných záložníkov odsunuli na Slovensko a boli prepustení do civilu. Obidve divízie mali v prípade potreby dopĺňať aktívni vojaci zo Slovenska. Takto sa slovenský kontingent zredukoval z 50 689 na 16 303 vojakov. Na Slovensko sa v auguste 1941 vrátilo celkom 34 386 záložníkov. Slovenská armáda na východnom fronte tak bola výrazne zredukovaná. Na fronte takto zostali Rýchla divízia, Zaisťovacia divízia a 12. letka.

Veliteľom rýchlej divízie sa stal plukovník delostrelectva Jozef Turanec^3. Od polovice augusta 1941 bola podriadená skupine Armád Juh. Jej presun na front sa začal 18. augusta 1941 a v septembri 1941 ju nasadili do bitky o Kyjev. Do bitky sa zapojila práve v čase uzavretia obkľúčenia sovietskych vojsk nemeckou armádou. Z divízie bola vyčlenená osobitná skupina pionierov a protilietadlových delostrelcov určená na podporu nemeckej 132. pancierovej divízie. Počas jedného týždňa nasadenia divízia zajala 1 650 sovietskych vojakov, potopila jednu ozbrojenú riečnu loď, zostrelila jedno sovietske stíhacie lietadlo, vyradila minimálne tri sovietske delostrelecké batérie a zničila niekoľko desiatok sovietskych nákladných áut. Straty utrpené v boji boli minimálne. Padli traja vojaci, jeden ostal nezvestný a ranených bolo 5 mužov.

Generál Jozef Turanec vpravo v spoločnosti dôstojníka Gustáva Donovala v roku 1942

Po zlomení odporu sovietskych vojsk v okolí Kyjeva sa Rýchla divízia presunula 22. septembra 1941 do priestoru Bielaja Cerkov. Tam priamo podliehala veleniu skupiny armád Juh. Po dvoch dňoch odpočinku nastúpila na ďalší presun do priestoru Kremenčung – Alexandria a mala vystriedať 13. pancierovú divíziu na rieke Orel v úseku Pereščipino - Rodzianka. Vojaci Rýchlej divízie mali zabrániť sovietskym jednotkám prekročiť rieku Orel a chrániť od severu a severovýchodu tylo 1. pancierovej skupiny.

Po ďalších veľkých neúspechoch Červenej armády postupovala s nemeckými jednotkami aj Rýchla divízia. Od 1. novembra vystriedala 60. motorizovanú divíziu na pobreží Azovského mora. Po niekoľkých dňoch od nasadenia na pobreží Azovského mora oznámili veleniu, že divízia tam ostane pravdepodobne aj cez zimu. Nemecká 1. pancierová armáda medzitým začala postup na Rostov. Keďže sa útok nevyvíjal dobre, Rýchla divízia dostala rozkaz na sústredenie severne od Taganrogu. Už v prvých dňoch presunu musela divízia čeliť silným sovietskym útokom a tak sa Rýchla divízia musela brániť v zákopoch.

Slovenskí vojaci pochodujú dobytým územím

Od 27. novembra prevzal velenie nad jednotkou plukovník generálneho štábu Augustín Malár.4 Rozhodol sa sústrediť divíziu presunutím od Azovského mora a organicky ju usporiadať. Divízia dostala 1. decembra 1941 rozkaz ustúpiť na novú obrannú čiaru asi kilometer západne od rieky Mius. Počas decembra 1941 až februára 1942 bola takto vystavená sile sovietskej zimnej ofenzívy. Nakoniec odolala útokom niekoľkonásobnej presile troch sovietskych streleckých divízií. Pre Rýchlu divíziu pod velením plk. Malára to bol významný úspech. V máji vymenil vo velení Rýchlej divízie Malára, ktorý bol od začiatku roka 1942 povýšený na generála, generál Turanec. Ten začal okamžite s prípravou divízie na letnú ofenzívu 1942.

Od 20. júla 1942 začala divízia ofenzívu na 14 km širokom fronte. Počas druhého dňa útoku divízia postúpila až 50 km a jej tempu nestačili susedné nemecké divízie. V dňoch 22. júla – 23. júla 1942 sa jednotka prebojovala cez silnú sovietsku obrannú líniu na rieke Tuzlov v oblasti okolo obce Generalskoje. Po tvrdom boji sa podarilo nadránom 23. júla prelomiť túto líniu. Následne sa jej podarilo zajať 600 sovietskych vojakov, ukoristiť približne 100 koní a množstvo iného vojenského materiálu. Počas dvojdňového boja prišla jednotka o 25 vojakov, 77 bolo ranených a 6 boli nezvestní.

Generál Augustín Malár

Dňa 24. júla 1942 prenikla Rýchla divízia do Rostova a následne k rieke Don. Získanie predmostia sa uskutočnilo na svitaní, a to vďaka iniciatíve niekoľkých vojakov, ktorí sa prihlásili, že preplávajú rieku. Podporovaní delostreleckou paľbou preplávali neozbrojení na druhý breh, kde si zaobstarali sovietske pušky. Takto obsadili predmostie a boli prvými vojakmi vojsk Osi, ktorí sa dostali na južný breh Donu. Na obsadené malé predmostie začali slovenskí ženisti prevážať pomocou ukoristeného motorového a gumeného člna postupne celý II/21 prápor. Ten sa následne v nemilosrdných horúčavách, v ťažkom teréne presúval ďalej na juh. Počas piatich dní ofenzívy Rýchla divízia prekonala 120 km, zajala približne 10 000 vojakov, ukoristila 1500 koní, 530 - 550 povozov, 150 motorových vozidiel a 100 diel rôznych kalibrov a určenia.

Koncom júla 1942 pokračovala Rýchla divízia ďalej na Kaukaz a podarilo sa jej prekročiť rieky Kubáň a Laba. Začiatkom septembra však uviazla spolu s nemeckými jednotkami v horách pred prístavom Tuapse. Od 14. októbra 1942 sa zúčastnila obnovenej nemeckej ofenzívy. Počas štyroch dní útoku stratila 23 vojakov a 168 bolo ranených. Čo sa týka jej úspechov, jednotka obsadila všetky prístupy z juhu k masívu Chrebet Kotch a otvorila prístup do údolia rieky Psekups. Týmto činom splnila svoje poslanie, ale zároveň to bolo jej posledné veľké vystúpenie na východnom fronte. Na začiatku novembra 1942 sa obranné pozície RD ustálili na rieke Psekups. V tomto období bola divízia posilnená materiálne a personálne, čím sa jej stav v polovici januára 1943 dostal na 8 653 mužov, 10 protilietadlových kanónov, 25 protitankových kanónov, 32 mínometov, 84 diel kalibru 75 - 105 mm, 12 tankov a to 6 LT - 38 a 6 LT - 40, a 1 123 motorových vozidiel. Rýchla divízia nebola nikdy predtým tak dobre vyzbrojená.

Na kaukazskom fronte bola situácia relatívne pokojná až do januára 1943, keď po porážke nemeckých jednotiek pri Stalingrade začala sovietska armáda ofenzívu. V rámci nej sa aj Rýchla divízia ocitla prakticky v obkľúčení. V zúfalej situácii sa generál Štefan Jurech^5 pokúsil naviazať kontakt so sovietskou stranou a rokovať o podmienkach kapitulácie. Velitelia plukov túto možnosť odmietli a namiesto toho vyviedli divíziu z obkľúčenia. Do začiatku marca sa podarilo celú jednotku stiahnuť z oblasti Kaukazu a cez Kerčskú úžinu sa preplavila na Kerčský poloostrov, pričom časť pechoty presunuli letecky s pomocou Luftwaffe.

Generál Štefan Jurech (*1898 - †1945)

Po reorganizácii sa zistilo, že straty na životoch boli relatívne nízke, ale straty vojnového materiálu boli oveľa väčšie. Divízia stratila hlavne veľa vozidiel, čo výrazne znížilo jej mobilitu. Navyše časť ťažkých zbraní bola odovzdaná nemeckej armáde. Divízia následne absolvovala presun cez juh Ukrajiny na Krym, kde bola postupne dopĺňaná vojakmi aj materiálom. Všetci vojaci narukovaní v rokoch 1939 a 1940 boli odoslaní na Slovensko a vystriedali ich nováčikovia, ktorí narukovali v roku 1942. Od 1. augusta 1943 bola Rýchla divízia premenovaná na 1. pešiu divíziu, čím sa presne po dvoch rokoch skončila existencia najelitnejšej jednotky Slovenského štátu.

Nová divízia presahovala počet 10 000 mužov a skladala sa z dvoch peších plukov, delostreleckého pluku a priezvedného oddielu. Najväčšou slabinou jednotky bola protitanková výzbroj, pretože disponovala len dvoma kanónmi Pak 38 a Pak 40, čo bolo žalostne málo. Čo sa týka výcviku mužstva, ten bol dôkladný a všestranný, nemecká strana poskytla k nemu aj svojich inštruktorov, ale slovenská strana ho zámerne predlžovala, aby sa vyhla nasadeniu jednotky na fronte.

Keďže 23. októbra 1943 padlo mesto Melitopol a sovietske tankové jednotky sa nezadržateľne blížili k Dnepru, nemecké velenie sa rozhodlo nasadiť do bojov aj slovenské jednotky. Slovenská 1. pešia divízia bola v tej dobe na pobreží Čierneho mora v oblasti Zelený port. Po prevzatí rozkazu o nasadení na front veliteľ divízie plukovník Elemír Lendavý utiekol na Slovensko a jednotka ostala bez veliteľa práve v najnevhodnejšej dobe. Funkciu preto dostal dočasne podplukovník Emil Perko, ktorý okamžite po prevzatí velenia dostal rozkaz na presunutie divízie do obrany južne od Kachovky. Slovenské jednotky dostali za úlohu obsadiť druhé pásmo obrany za jednotkami nemeckej 6. armády. Do obrany bol vyslaný jeden peší pluk, delostrelecký pluk a priezvedný pluk. Druhý peší pluk ostal na Kryme. Počas 30. októbra padli predsunuté jednotky rovno do náručia útočiaceho sovietskeho 19. tankového zboru a jazdeckých jednotiek 4. gardového jazdeckého zboru. Časť jednotiek padla do zajatia, zvyšok sa dal na chaotický ústup. Celý priezvedný pluk bol odrezaný a zajatý a únik sa podaril len motorizovanej časti. Do zajatia okrem toho padla skoro polovica pešieho pluku a o nič lepšie nedopadli ani delostrelci. Prvé výkazy ukázali, že divízia prišla o 2 750 mužov. Do polovice novembra sa vrátilo približne 500 mužov, ktorí ustupovali s Nemcami alebo ušli zo zajatia. Napokon divízii chýbalo 2 150 mužov, z čoho len 24 mužov padlo, zvyšok bol v zajatí. Paradoxne tento neúspech využil generál F. Čatloš na to, aby už neboli slovenské jednotky nasadzované do bojov. Po stiahnutí vzdušných síl ostala 1. pešia divízia ako jediný útvar slovenskej armády na východnom fronte. Ustupujúce jednotky sa znova zhromaždili pri toku rieky Južný Bug, kde prevzali ochranu pobrežia. Jeden pluk ostal odrezaný na Kryme, kde pracoval na opevňovaní pri Nikolajove a z Krymu boli evakuované až v apríli 1944. K divízii sa pripojili v priestore Tiraspolu, západne od Dnestra. Delostrelecké jednotky a priezvedný oddiel boli nasadené znova do prvej línie pri podpore nemeckej 5. poľnej leteckej divízie.

V máji Divízia absolvovala ústup až k brehu rieky Prut, na juhu Moldavska. Tam ju reorganizovali na 1. technickú divíziu a všetky ťažké zbrane aj so špecialistami boli odsunuté na Slovensko. Týmto sa definitívne skončilo bojové nasadenie slovenskej armády na východnom fronte.6

PhDr. Peter Vítek

Preprava Zaisťovacej divízie ku Žitomiru a jazdecká hliadka pri Žitomire v lete 1941
VHU Bratislava

Začiatok roku 1941 ma našiel doma na dovolenke. Vtedy som si nepomyslel, že nasledujúce roky budem tráviť ďaleko od domova. Mnohé dobré i nepríjemné, krásne aj strašné veci sa budem aspoň v krátkosti snažiť zachytiť v týchto skromných poznámkach.

Čatár v zálohe Matej Oravec, účtovník roty I/21 motorizovaný prápor

1. časť:
PRESUNY

Prvý štvrťrok roku 1941 som strávil ešte v žilinských kasárňach. Spokojne som pracoval a očakával koniec prezenčnej služby. Prišiel však apríl a na Balkáne vypukla vojna medzi Juhosláviou a Nemeckom. Odzrkadľovalo sa to aj u nás na Slovensku, cítili sme, že sa niečo chystá. Pridelili nám veľký rádioprijímač, a tak som mal možnosť počuť, ako sa v bojoch postupuje. Juhoslávia bola za osemnásť dní porazená a nemecké vojská víťazne prenikli do Grécka a na Krétu. Tak ubehol máj aj polovica júna. Vojnu som nebral vážne, lebo som ešte netušil, čo to v skutočnosti je. Niekoľkokrát som sa bol pozrieť doma, na zábavách, zápasoch, v kine. Skrátka, lepšiu vojenčinu som si ani nevedel predstaviť. Do civilu som mal odísť presne o päťdesiatdva dní. Ešte v nedeľu 13. júna 1941 sme sa dali odfotiť – všetci starí mazáci z izby č. 21 v 7/4 rote v Žiline. Z tých chlapcov už máloktorého uvidím. Väčšina bola na fronte poranená, dvaja odpočívajú v šírej ruskej zemi kdesi na Kaukaze. Všetci sme boli dobrí kamaráti. Škoda, že sme sa museli navždy rozísť.

Žilinské kasárne na dobovej pohľadnici

22. júna bola krásna nedeľa. Ráno som vstal o šiestej a ihneď som zapol rádio (Berlín). Práve vysielali nejakú prednášku a na jej konci správy. Začul som, ako nadávajú na Moskvu a sovietskych štátnikov. Prekvapilo ma to. Potom som preladil na Moskvu a tam zas, na môj veľký údiv, hromžili na Nemcov. V prvom momente som tomu nechcel veriť. Tieto dva národy predsa iba pred rokom uzavreli priateľstvo. Vtedy mi na dvere zaklopala práčka zo Závodia. Doniesla mi čistú bielizeň.

„Pán desiatnik, viete, čo je nové?“

„Nie,“ odpovedám, nemysliac si nič zlé.

„Začala sa vojna medzi Nemeckom a ZSSR.“

Preladil som na správy z Donau a tie potvrdili, čo mi zvestovala práčka. Slovenská armáda pôjde bojovať. To znamenalo, že sa mi vojenská služba predĺži na neurčitý čas.

Dal som sa do poriadku a čakal na príchod mužstva, ktoré som mal odviesť na evanjelické bohoslužby do kostola. Do toho útulného kostola, kam som tak rád chodieval. Smutne zvonil veľký zvon, akoby žaloval na zlý a nespokojný svet. Pán farár Ruppeldt^7 vo svojej kázni tiež spomenul dnešný deň ako počiatok vojny a spoločne sme sa modlili, aby nám Boh pomáhal a ochraňoval nás od zlého.

Idúc z kostola som sa stretol s kamarátom z DOV, ktorý niesol v taške zvolávacie listy na poštu.

„Vieš o tom, že je vojna?“ spýtal som sa ho.

Ukázal na svoju tašku.

„Mám tu päťtisíc zvolávacích lístkov. Nechcem ani len pomyslieť na to, koľko žiaľu narobia v slovenských domácnostiach.“

Poobede prišiel pre celé mužstvo zákaz opustiť kasárne. Celé sa vraj má organizovať a pripravené čakať na ďalšie rozkazy. Tešil som sa na zápas ŠK Žilina s AC Spišská Nová Ves. Za Žilinu mali hrať traja vojaci, no kvôli zákazu nemohli, a tak Žilina prehrala doma 2:5. Výsledok futbalového zápasu som sa dozvedel v Medzilaborciach, lebo na čítanie som nemal už nijaký voľný čas.

Náš prápor musel byť v pohotovosti. Všetci sme mali čo robiť. Nášho doterajšieho pobočníka poručíka Vagnera prevelili k inej rote, dočasne ho mal zastúpiť desiatnik Paľko Kmeť. Pracovali sme celé noci. Všetky ubytovacie miestnosti a sklady sa odovzdávali, pretože na 24. júna 1941 bol určený odchod našej posádky zo Žiliny do Liptovského Mikuláša. Odtiaľ mal ísť celý pluk do vojnového poľa. Asi o druhej popoludní sme sa rozlúčili so Žilinou. Vlak sa pohol a unášal nás krásnym Považím. Nejeden z nás ho odvtedy nevidel. Do Liptovského Mikuláša sme došli asi okolo štvrtej. Celý prápor dostal ubytovanie. 7. rota našla prístrešie v gymnáziu, 5. a 6. v kasárňach, 8. v Okoličnom. Miestnosť pre kanceláriu práporu bola zriadená v evanjelickom cirkevnom dome. Tu som strávil tri dni. Tieto miestnosti mi boli už predtým dosť známe, veď som sem chodieval každú stredu a nedeľu. No časy sa zmenili. To, čo včera slúžilo svätým veciam, bolo dnes použité na vojnové účely. V Liptovskom Mikuláši sme urýchlene zobrali zo skladu všetko, čo bolo potrebné, a tak dôkladne vystrojení a vyzbrojení sme 27. júna 1941 o pol šiestej podvečer nastúpili na nádvorie Jánošíkových kasární. Zložili sme prísahu mužstva. V tej chvíli sme si uvedomili, že naozaj ideme do poľa. Nikto nevedel, čo ho čaká. Celý večer skoro až do polnoci sme do vlaku nakladali veci. Bolo toho dosť.

Jánošíkove kasárne v Liptovskom Sv. Mikuláši

Ráno 28. júna 1941 o pol ôsmej sa náš vlak pohol smerom na Poprad, Spišskú Novú Ves, Kysak, Košice. Tam sme prestúpili na smer Trebišov a Medzilaborce. Cestovanie týmto neznámym krajom bolo príjemné. Najmä okolie Košíc. Mali sme chuť bojovať o toto a nie tam, kde išlo o cudzie záujmy. No rozkaz bol rozkaz a my sme museli ísť.

Železničný vojenský transport cez Medzilaborce

Do Medzilaboriec sme dorazili asi o druhej nadránom. Ráno sme povykladali veci z vagónov a peši sme šli asi dvanásť až šestnásť kilometrov do obce Stredný Cabín.

Bola nedeľa. Veliteľstvo práporu sa ubytovalo v gréckokatolíckej fare. Pred večerou som si bol aj s kamarátom obzrieť okolie a vykúpať sa v blízkom potoku. Keďže gazdiné mali mnoho práce na poli, bielizeň sme si prali s J. Líškom a M. Ličkom spolu. Pomaly sme si privykali na všetku možnú prácu. Večer náš bývalý krčmár M. Ličko zaobstaral asi tri litre vodky a päť fľašiek piva. Gazda tiež prispel trochou mäsa a chleba a hneď sme všetci zabudli na trampoty nášho budúceho života. Poriadne sme sa vyspali a 1. júla 1941 sme asi o tretej vyrazili zo Stredného Cabína na poľské hranice. Pršalo. Sedel som v kancelárskom voze pod celtou. Pešiaci zmokli do nitky. Mal som dobré biele kone a ani kočiš nebol zlý – bol však veľký beťár. Pochádzal odniekadiaľ z Detvy a volal sa Paučo. Cesta viedla cez ťažký horský terén, samé serpentíny a blato. Vojenské kone neboli naučené ťahať a mali sme s nimi problémy. No moje biele kone nás vytiahli všade a vďaka nim sme všetkých predbehli a dostali sa až na samý predok. Asi o pol druhej nadránom sme ako prví z nášho pluku prešli cez hraničnú rampu. Dolu vrchom sme sa pustili behom v dosiaľ neznámy kraj. Zbehli sme až do najbližšej dediny a tu sme čakali na príchod ostatných. Stihol som si aj pospať. Gazdiná uvarila mlieko, trochu som sa občerstvil. Potom som dostal rozkaz nájsť brod a prejsť aj s vozom cez riečku. Cestou nám poľskí cigáni veselo vyhrávali na husliach. Začínali sme vtedy bojovať s veselou náladou. Obyvatelia – Poliaci a Ukrajinci – čiastočne Slovákov poznali a správali sa k nám milo a pohostinne. Za pár cigariet nám vďačne dali mlieko aj vajcia. Pochopili, že nastáva boj o ich lepší zajtrajšok, preto nás všemožne podporovali. Naši chlapci sa tiež správali slušne, zadarmo nič nebrali a násilím už tobôž nie.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zápisky z frontu 1941 - 1943.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.