Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Autor: © Martin Kretter, Katarína Korenčíková

Obálka: © Martin Kretter

Vydavateľ e-knihy: © Elist s.r.o., Liptovský Mikuláš

Rok vydania: 2018

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-8197-195-2

ISBN MOBI: 978-80-8197-196-9

Úvod

Táto kniha je zozbieraním našich zážitkov a skúseností na ceste z Nového Zélandu cez Austráliu a Áziu až na Slovensko. Nachádzajú sa v nej aj fakty, ktoré sme vyčítali z internetu alebo z turistických príručiek, ale predovšetkým sa chceme podeliť o naše pocity, dojmy a opis toho, čo sme videli a zažili. Nehľadajte v nej žiadne vysoko umelecké literárne dielo. Písali sme ju zo zápiskov, ktoré sme si počas cesty poctivo robili, a z toho, čo sme si zapamätali. Niektoré udalosti sa časom vytratia z pamäti, iné v nej zostanú navždy. V tejto knižke je väčšina z nich zachytená, hlavne pre nás a snáď aj pre budúce generácie. Tie možno získajú nové zážitky a poznatky z cestovania, ktoré budú odlišné od tých našich, pretože čas a technický pokrok mení a pretvára všetko, aj krajiny, ktorými sme cestovali.

Dúfame, že kniha poslúži a posmelí každého, kto plánuje podobnú cestu cez tieto končiny sveta. Môže sa poučiť z našich chýb alebo si vybrať z toho, čo sa nám páčilo. Samozrejme, že každému sa môže páčiť niečo iné a v rovnakých situáciách a miestach, v akých sme boli my, môže mať úplné iné pocity alebo zážitky.

Záver knihy tvorí súhrn našej cesty v číslach, v ktorom možno nájdete aj zopár zaujímavých a užitočných informácií, ako napríklad koľko stojí vstupné na jednotlivé atrakcie, koľko stojí ubytovanie, potraviny, autobus, vlak, ako a kde vybaviť víza, aké sú vzdialenosti medzi jednotlivými mestami a podobne.

Kniha je písaná chronologicky a je rozdelená do štyroch kapitol, ktoré predstavujú štyri hlavné úseky našej cesty. 1. Nový Zéland, 2. Austrália, 3. Juhovýchodná Ázia, 4. Južná a západná Ázia. V každej kapitole sa nachádzajú kratšie či dlhšie príbehy súvisiace s určitým miestom alebo udalosťou.

Všetkým, ktorým sa táto knižka dostane do rúk a ponoria sa do jej riadkov, aktívnym cestovateľom, ale aj tým, ktorí radi cestujú iba prostredníctvom kníh, prajeme príjemné a oddychové čítanie.

Martin a Katka

Túžba po dobrodružstve

Začínam svoju prvú veľkú cestu. Blíži sa 30. marec 2008. Samozrejme, že cesta sa nezačína nastúpením do lietadla, začína sa už skôr, pretože je ešte množstvo vecí, ktoré treba pripraviť. Ja, ako pomerne cestovateľský nováčik, chcem mať všetko tip-top. Hľadám, behám, surfujem, kde kúpiť najlepší vak, termoprádlo, švajčiarsky nožík a podobné vecičky potrebné na trojmesačné putovanie svetom. Samozrejme, že ma môj optimizmus pri cenovkách zavesených v obchode rýchlo prechádza. Má to byť predsa nízkonákladová cesta. Nechávam sa presvedčiť skúsenejším cestovateľom a ideme kupovať vak v akcii. Vraj mi stačí 45-litrový. Keď uvidím veľkosť vaku, pomyslím si, že taký nosím na kúpalisko a nie na trojmesačnú cestu. Ale nenechám sa odradiť. Môj dobrý kamarát mi dal múdru knižku s názvom: Ako prežiť v extrémnych podmienkach. To bude asi tým, že je vojak. Trošku som z nej aj prečítala. Dozvedela som sa, ako chytať dažďovú vodu, ako ju filtrovať, ktoré bobule jesť a ktoré nie, a našla sa tam informácia i o ruksaku. Vraj má mať maximálne tretinu mojej váhy. Pri mojich 42 kilách, si toho teda na tie tri mesiace veľa nezoberiem. Aspoň, že moje veci sú malé a tým pádom aj skladné. Kupujem si teda malý batôžtek, pretože viem, že môjmu spolucestovateľovi Martinovi som nanútila 65-litrový a tam sa predsa musí nájsť miesto aj na veci, ktoré nevmestím do toho môjho. Martin si z toho veľkú hlavu nerobí. Veď už prežil trojmesačnú cestu naprieč Južnou Amerikou len s dvomi igelitkami. Človek musí rátať na cestách so všetkým, i s tým, že všetky ťažko nakúpené, zbalené veci vám na druhý deň ukradnú. To sa stalo i Martinovi. Dôležité je nenechať sa odradiť. Veď vydať sa na cestu chce niekedy pevnú vôľu, odhodlanie a hlavne odvahu spraviť prvý krok. Ja som sa rozhodovala dlhšie. Martin vždy vedel, že túto cestu absolvuje, bol to jeho veľký sen. Aj ja som mala vždy veľké cestovateľské sny, ale na rozdiel od neho som nemala odvahu si ich splniť. Aj teraz ma osud skúšal. Rozhodla som sa prelomiť hranicu snov a vydať sa vpred k ich splneniu. Tentokrát vyhrala túžba po dobrodružstve. Konečne som bola trochu nezodpovedná.

Blížil sa deň odletu a ja som sa snažila narvať všetky svoje pripravené veci do batoha. Bol to boj. Samozrejme, nemohla chýbať kozmetika, taštička prvej pomoci, neuveriteľné množstvo prádla, oblečenia a talizmanov. Nechýbali sväté obrázky, malá zelená žabka od krstniatka, patričky od krstnej mamy a ešte množstvo drobností. A malý plyšový mýval. Jednoducho pobaliť všetky moje dôležité veci do batoha nebolo jednoduché. Po vyhratom boji som sa s ním poprechádzala po dome, či je v ňom všetko utrasené, ako má. Naložila som veci do auta a naši ma odviezli k Martinovi. Rozlúčili sme sa a mamina mi dala krížik na čelo. To robí vždy, keď mám pred sebou niečo nové, dôležité, alebo niekedy len tak. Absolvovala som s ním cesty, skúšky, štátnice a mnoho iných vecí.

Martin mal už pre mňa pripravené ďalšie veci, ktoré som akože mala napratať do môjho batoha. Také maličkosti ako spacák a karimatku. Samozrejme, že mi spravil inventúru batoha, povyhadzoval „vraj“ nepotrebné veci. Ja som si aj tak potajomky nejaké vrátila späť. Martinovo balenie bolo veľmi rýchle. Rifle, košeľa, tričko, jeden sveter, pár slipov, životne dôležitá slivovica, spacák, stan a ide sa na cestu...

To som vtedy ešte netušila, ako dobre robí.

Skoro ráno nás budilo zvonenie budíka. Stará známa cesta do Viedne na letisko. A už dostáva naša cesta skutočne reálne kontúry. Lúčime sa s rodnou hrudou a ideme vpred do neznáma. Na krku nám obom visia kapsičky s dokladmi, ešte sú zatiaľ pekné, čisté a voňavé. Je to tá najdôležitejšia vec, ktorú máme so sebou, samozrejme, okrem toho, že máme jeden druhého. V nich sa skrývajú vstupenky naspäť domov, peniaze, kreditky, proste náš malý ekonomický balíček záchrany. Unavení balením, cestou a možno aj očakávaním, čo nás čaká, zaspíme v lietadle ako bábätká.

Pre mňa sa skutočná cesta začína až momentom, keď sa na ňu vydám. Až keď urobím prvý krok s naloženým ruksakom na chrbte a zavriem za sebou všetky dvere. V tom okamihu už niet návratu. Teraz už musím mať všetko so sebou, všetky veci, hlavne tie najdôležitejšie: pas, peniaze, platobnú kartu, prípadne ďalšie doklady. Vlastne ešte stále sa môžem otočiť a vrátiť, ak si na niečo rýchlo spomeniem, že som to zabudol. Ale ako sa vezieme autom na letisko do Viedne, s každým kilometrom je šanca, že by sme sa ešte stihli otočiť, vrátiť sa a stihli lietadlo, menšia a menšia.

Do okamihu, keď už mám letenku v ruke a začnem si baliť veci na cestu, je to iba snívanie, plánovanie, rozhovory s ľuďmi, zbieranie informácií, pozeranie do mapy, skúmanie, či tadiaľ, kadiaľ by sme chceli ísť, vôbec vedie cesta, čo si tam môžeme pozrieť, či je to bezpečné a podobne. Ďalej čo všetko treba vybaviť, víza, letenku, očkovanie, a samozrejme, koľko to všetko stojí a bude stáť.

Ak niekam chcete vycestovať, nemusíte mať podrobný plán, stačí si vytýčiť dve miesta, odkiaľ kam chcete prejsť a potom sa tadiaľ vydať. Moje cesty boli väčšinou také. Do jedného mesta priletím a mám určitý čas (napr. 2-3 mesiace) na prechod po súši, prípadne po jazerách a riekach, do druhého miesta, odkiaľ odletím domov. Prepravovať sa dá stopom alebo miestnou dopravou. Neoplatí sa chodiť do oblastí, kde je vojna alebo prírodné katastrofy.

Takže možno úplný zárodok cesty vzniká už pri tom snívaní, hoci veľa ľudí pri tom aj ostane a nikdy sa na žiadnu cestu nevydajú. Dôležité je uveriť, že to, o čom snívate, sa skutočne môže stať, a potom je to už iba otázka času, kedy sa to naozaj stane. Inak sa vždy nájde dôvod, prečo sa to nedá. Raz je to nedostatok peňazí, inokedy času alebo je práve prioritou niečo iné.

Väčšinou som chodil na cestu vo dvojici, hoci vo svete stretnete veľa ľudí, ktorí cestujú úplne sami, dokonca aj ženy v pohode prejdú krížom Afriku alebo Áziu. Počas prázdnin na vysokej škole nebol problém nájsť parťáka na cestu, lebo všetci mali voľno a nejaké tie peniaze na skromné cestovanie sa vždy našli. Ale keď človek začne pracovať a nebodaj si založí rodinu, možnosti cestovania sa značne obmedzia. Ale človek, ak skutočne chce niekam ísť a nič mu v tom nebráni, nemôže sa spoliehať a čakať na niekoho, kto s ním pôjde. Ja som bol rozhodnutý ísť na túto dlho vysnívanú cestu aj sám. Nie je to jednoduché rozhodnutie, opustiť prácu, minúť všetky nasporené peniaze a vydať sa napospas osudu do ďalekého neznáma, ale ak sa skutočne chce, tak to ide. Veľa ľudí bolo nadšených, hovorilo mi, že aj oni pôjdu so mnou na tú cestu, ale keď prišlo na lámanie chleba, zrazu z rôznych príčin nemohli. A potom mi niekto, kto celý čas iba počúval moje plány o veľkej ceste, odrazu povie, že pôjde. A skutočne ide.

A v podstate až keď sedím v lietadle a až keď sa lietadlo zdvihne do vzduchu, až vtedy sa pre mňa začína veľká cesta, z ktorej už niet spontánneho rýchleho návratu. Tu zanechám za sebou všetko, čo bolo doteraz, a pozerám iba pred seba, na to, čo nás čaká. Je to zvláštny pocit, ktorý určite mnohí cestovatelia dobre poznajú. Človek sa vydáva do úplného neznáma. Ak necestuje s cestovnou kanceláriou, ktorej delegát ho čaká na príletovom letisku, ocitá sa v adrenalínovej neistote a neurčitosti najbližších dní, hodín, minút. Bude sa musieť spoľahnúť iba na seba, prípadne na partnera a na to málo vecí, čo má so sebou. A bude sa musieť spoľahnúť aj na pevnú vieru, že stretne iba dobrých ľudí, ktorí mu pomôžu, a že nad ním bude držať ochrannú ruku vyššia vesmírna sila alebo Pán Boh. Ak si teraz spomeniete, že ste niečo zabudli, zabudnite na to, zaobídete sa aj bez toho alebo si to nejako zadovážite.

Môj veľký sen bol cestovať úplne bez batožiny a raz sa mi zhodou okolností aj splnil. Po prílete na letisko do Venezuely, neďaleko hlavného mesta Caracas, nás prepadla skupinka puberťákov s pištoľmi v ruke a „odľahčila“ ma o môj veľký batoh. Akcia prebehla rýchlo a hladko. Pretože bol krásny slnečný deň a na druhej strane cesty bolo veľa ľudí, chlapci nemali čas na naše ďalšie a dôkladnejšie „odľahčovanie“. Zostal mi iba pas, peniaze, letenka a foťák, ktorý som mal vo vrecku. Čo viac potrebujete? Nasledujúce tri mesiace som cestoval iba s igelitkou a vyzeral som ako domáci, ktorý si odbehol na nákup do miestneho obchodíku. Tak som nebol pre nikoho, kto chce profitovať na neznalých turistoch, zaujímavý. Bolo teplo, takže spacák som nepotreboval, a jediné, čo som si hneď kúpil, bola zubná kefka. Postupne som si však musel dokúpiť teplejšie oblečenie a napokon aj ten spacák, pretože na juhu Chile boli noci dosť studené. Cestovať bez batožiny sa dá, akurát miniete viac peňazí, ako ste pôvodne plánovali.

Tentoraz som mal zbalený stredne veľký batoh so všetkým potrebným na kempovanie. Veľa toho skutočne nepotrebujete a veci na oblečenie si kľudne dokúpite neskôr, tie sú všade na svete rovnako drahé ako na Slovensku, alebo aj lacnejšie. Do Austrálie nesmiete priniesť žiadne potraviny ani nič vyrobené z prírodných materiálov, z dreva alebo šúpolia. Strašne sa boja, že sa k nim dostanú škodcovia ukrytí v týchto materiáloch, a prísne to kontrolujú. Ak vás chytia s niečím, čo ste nepriznali v príletovom dotazníku, hrozí vám veľká pokuta. Takže o potraviny na prežitie prvých dní sme mali batohy ľahšie.

Hurá na cestu!

Kapitola 1.
Prelet do Austrálie, Taipei a Sydney

Let do Sydney

Najlacnejšia spiatočná letenka z Viedne do Sydney, akú sme zohnali, bola s China Airlines.

Let bol veľmi príjemný a bol rozdelený na tri časti. Prvá časť trvala päť a pol hodiny a posunula nás o 4300 kilometrov na juhovýchod a o dve hodiny dopredu oproti Slovensku.

Pristáli sme na letisku v Abú Dhabi, v hlavnom meste Spojených arabských emirátov. Už pri prílete sme videli vyprahnutú rovinatú krajinu, samá púšť, pieskové duny, ktoré pretínala asfaltová viacprúdová cesta. Boli sme milo prekvapení, lebo o tomto medzipristátí sme sa dozvedeli až v lietadle. Privoňali sme k prvej exotike Orientu a hneď sa nám začínalo na našej ceste páčiť. Škoda, že sme si nestihli naplánovať aspoň jeden deň na návštevu tejto zaujímavej krajiny.

Na letisku v Abu Dhabi

Potmavší Arabi v pekných uniformách alebo zahalení v dlhých plachtách so šatkou na hlave chodili po klimatizovanom letisku. My sme iba vyzerali von oknom na upravené chodníky, palmy a prechádzali sme sa po obchodíkoch letiska. Obzvlášť nás zaujal obchod s novinami, kde sme na väčšine novín rozumeli iba obrázkom. Ostatné boli pre nás len haky-baky-slučky-čiaročky-bodky. Po uvedomení si, že to v tejto chvíli nerozšifrujeme, sme sa vydali ďalej skúmať letisko. Mali tam špeciálne miestnosti na modlenie, ktoré sú vyznačené na všetkých informačných a smerových tabuliach. Zvedavosť nám nedala a išli sme sa na ne pozrieť. Sú vystlané peknými perzskými kobercami. Ľudia sa musia vonku vyzuť a potom vo vnútri ležia, posedávajú, meditujú alebo aj spia a vychutnávajú si ticho, ktoré tam vládne. Samozrejme, že miestnosti sú dve, oddelené - jedna pre mužov a jedna pre ženy. Sedí tam chlapík, ktorý ako u nás hajzelbaba, dohliada na poriadok. Dokonca aj späť do lietadla nás púšťali oddelene. V jednom rade mužov, v druhom ženy. Nuž čo, prvá skutočná exotika.

Dlho sme sa tam neohriali a už sme leteli smer Taipei na Taiwan. Tento let trval osem hodín a bol rovnako príjemný ako ten predtým. Stále nás hostili dobrým jedlom a naši českí spolusediaci skonštatovali, že jedlo je „lepší jak v závodce“. Posunuli sme sa o ďalších 6 600 kilometrov na východ a o ďalšie štyri hodiny dopredu od Slovenska.

Taiwan

Ráno o šiestej sme pristáli v Taipei. Nasledujúci spoj do Sydney bol až večer o pol jedenástej, takže sme získali celý deň, ktorý sme mohli využiť na prieskum iného sveta, než na aký sme doma zvyknutí.

Asi hodinku sme sa ešte zdržali vybavovaním vstupných formalít. Potrebovali sme najskôr získať vstupné víza. Vyplnili sme potrebné formuláre, nalepili fotky, ktorými sme sa predzásobili ešte doma, a utekali sme to odovzdať do príslušného okienka. Neboli tam rady, nebola tam tlačenica, nebol tam totižto nikto, len my. Museli sme zavolať telefónom, ktorý tam bol na to určený, aby nás prišli vybaviť. Zaplatili sme 74 USD za vízum na tridsať dní. Žiaľ, nemajú žiadne jednodňové alebo tranzitné a hlavne lacnejšie víza. Zamenili sme si tu hneď aj nejaké drobné americké doláre na taiwanské doláre a sadli na bus, ktorý nás doviezol na hlavnú vlakovú stanicu do centra mesta. Cestou, ktorá trvala asi hodinku, sme cez okno autobusu pozerali na ryžové políčka, chudobné štvrte, provizórne sídliská, ale i kopce s bohatou vlhkou zelenou vegetáciou.

Sídliská, ktoré sme míňali, na nás pôsobili pochmúrne a špinavo. Paneláky boli natlačené na seba tak, že si ľudia pozerajú rovno do izieb a podaktorí zdatnejší by možno aj preskočili z okna do okna. Napokon sme sa dostali až k moderným budovám v centre. Počasie nebolo práve najlepšie. Bolo sychravo, zamračené, okolo +10 °C.

Na letisku sme získali turistické brožúrky o meste a mapu. Ako prvé sme išli do chrámu Longshan Temple, postaveného prisťahovalcami z Číny v roku 1738. Bol to pekný drevený chrám s typickou chrámovou strechou, veľkou vyrezávanou vstupnou bránou, a atmosférou ako z dokumentárnych filmov o Himalájach. Práve sa tam konali obrady. Ľudia pálili kadidlá, zapaľovali sviečky, spievali, nahlas sa modlili a obetovávali dary - malé balíčky s jedlom a kvetmi, ktoré kládli na stoly. Pri modlitbách držali a prehadzovali v rukách červené drevené polmesiace, ktoré po skončení modlitby hodili na zem, akoby im mali odpovedať, či sa im ich modlitba splní alebo nie. Boli tam aj typickí mnísi zahalení v oranžových plachtách, kľačiaci v modlitbe pred sochou Budhu. My, ako jediní bieli ľudia, sme sa tam cítili veľmi zvláštne a dobre zároveň. Odrazu sme boli ďaleko od domova, v úplne inej kultúre, na druhom konci sveta. Vládol tam pokoj a čarovná až mystická atmosféra. Spev miestnych veriacich, vôňa starého dreveného chrámu, dymu z kadidiel...

Longshan Temple

Začalo pršať. Presunuli sme sa na neďaleký miestny trh, ktorý sa ťahal v bočných uličkách. Z oboch strán dlhého úzkeho chodníčka boli stánky, hlavne s jedlom. Nad hlavami nám viseli červené lampióny, ktoré dotvárali čaro tohto neobyčajného miesta.

Neboli to len lampióny, ktoré nás uisťovali v tom, že to nie je tržnica ako u nás na Slovensku. Už pri vstupe sa tu šírila „vôňa“ varených sliepok, kačíc a iných dobrôt. Táto vôňa mi predsa len na chvíľu pripomenula domov. Bola to vôňa, ktorá sa šíri našou kuchyňou, keď varíme kosti a kože pre našich domácich miláčikov. Bolo pre mňa neuveriteľné, ako zúžitkujú všetko, čo im príde pod ruku. Vývary z vnútorností s hrubou šedou penou na povrchu ma príliš nelákali, a to už ma chytal hlad. Množstvo vajíčok uvarených na tvrdo alebo namočených v nejakom čudesnom náleve, ktorý ich sfarboval do hneda. Sliepky, kačice, všetko v celku, od pazúrikov na hrabkách až po hrebienok na hlave, zavesené v prievane vôní, čakali na svoju kúpu a službu hladným žalúdkom. Takisto veľa druhov hríbov, byliniek a neidentifikovateľných vecí určených vraj na jedenie. Potreba nakupovať sa u mňa na tomto mieste neprejavila.

Naše ďalšie kroky viedli k Národnému taiwanskému pamätníku demokracie. Ten sa týči na veľkom námestí uprostred pekných záhrad s jazierkami a tropickou vegetáciou. Vnútro budovy tvorí jedna veľká miestnosť, uprostred ktorej sedí bronzová socha Chiang Kai-shek, bývalého prezidenta Čínskej ľudovej republiky. Po druhej svetovej vojne utiekol pred komunistami, rovnako ako veľa pokrokovo zmýšľajúcich Číňanov, na Taiwan, kde sa stal prezidentom a viedol krajinu až do svojej smrti v roku 1975. Počas obdobia studenej vojny bol pre západný svet jediným predstaviteľom „celej Číny“. Kontinentálna komunistická Čína komunikovala jedine so Sovietskym zväzom. Taiwan je síce dodnes súčasťou Číny, ale aj tak sa dlhé roky vyvíjal nezávisle a moderne, podobne ako západné krajiny, ktoré mu na čele s USA poskytovali ekonomickú a vojenskú pomoc. Pamätám sa, že keď som bol malý, veľa výrobkov nieslo nápis „Made in Taiwan“, dnes je to „Made in China“.

Najväčšou a asi najznámejšou atrakciou v Taipei je momentálne najvyššia budova na svete, veža Taipei 101, vysoká 509 metrov. Do tejto výšky sa zarátava aj stožiar, ktorý je na streche a má 60 metrov. Budova bola dokončená v roku 2004 a má, ako už jej názov naznačuje, 101 poschodí nad zemským povrchom. Ďalší svetový rekord drží v najrýchlejších výťahoch, ktoré sa smerom hore pohybujú rýchlosťou viac ako 17 m/s a smerom dole okolo 10 m/s. Ich rýchlosť sme si vyskúšali na vlastnej koži. Zodpovedne môžem povedať, že som si ani nevšimla, že by sa výťah nejako hýbal. Zavreli sa za nami dvere, digitálny monitor nám ukazoval informácie o rýchlosti a míňajúcich sa poschodiach a my sme sa ani nenazdali a vystupovali sme von. Nastupuje sa na piatom poschodí, kde sa kupujú aj lístky. Vyhliadka mesta sa konala na 89. poschodí. Prvých päť poschodí veže tvorí nákupné centrum plné krásne vysvietených a drahých obchodov svetových značiek.

Na vyhliadkovom poschodí sú plagáty, ktoré zachytávajú rôzne fázy výstavby budovy a porovnania s inými naj-vyššími budovami sveta. My sme sa kochali výhľadom na mesto a okolie, ktorý ale siahal iba po naj-bližšiu hmlu a mračná, keďže stále pršalo a bolo sychravo. Vraj keď je pekné počasie, otvoria aj vyhliadkovú terasu, ktorá sa nachádza ešte o dve poschodia vyššie. My sme to šťastie nemali, no i tak sme si tento zážitok dosýta vy-chutnali. Videli sme mesto z vtáčej perspe- ktívy, v suchu a teple, bez námahy. Výhľad z veže bol možný zo všetkých svetových strán, takže sa nám mesto prestrelo v plnej svojej kráse a veľkosti. Pohľad nadol bol ako z lietadla. Autá a motorky sa pohybovali hore-dolu ako malé farebné mravce, ktoré sa snažia uhýbať dažďovým kvapkám. Zhora sa zdal svet zvláštny, trochu smiešny a chaotický. Na záver sme si pasy ozdobili pečiatkou veže 101 a išli sme sa zapojiť do života dolu, uhýbať sa kvapkám.

Veža Taipei 101

Hľadali sme útočisko, kam sa schovať a dať niečo do žalúdkov. Tie už pomaly, ale isto začínali hrať hladné melódie. Schovali sme sa vo veľkom nákupnom centre a zapadli sme v časti „food court“. Obedovalo tam plno ľudí, ktorí zjavne pracujú v okolitých kanceláriách a obchodoch. Martin si dal vraj dobré čínske jedlo, podobné aké si môžte dať u nás v čínskej reštaurácii, ja som to vyriešila jedlom zo supermarketu. Ak máte tendenciu voňať jedlo tak ako ja, v Taiwane zostanete hladní.

Po meste sme sa presúvali metrom, kde nás prekvapila disciplína domácich. Na pohyblivých schodoch stáli pekne v rade vpravo tí, čo sa neponáhľajú alebo sa im nechce chodiť a vľavo rýchly pruh pre uponáhľaných či športovo založených - skoro ako na našich diaľniciach. Nástupištia sú od vlakových koľají oddelené sklenenou stenou, ktorá sa otvára až po príchode vlaku. Na zemi sú nakreslené žlté čiary označujúce, kde majú cestujúci stáť a čakať, aby mohli nastúpiť. Rovnako sú čiary pre vystupujúcich, ktoré ich navádzajú ku schodom a východom. Je zaujímavé sledovať, ako všetci bez najmenšieho zaváhania dodržiavajú toto značenie, vytvárajú organizované rady a vôbec sa netlačia. Metro bolo na veľmi vysokej úrovni, čisté a veľmi pohodlné na rýchle presuny.

Po odchode z podzemia na zemský povrch bolo cítiť usporiadanosť a poriadok aj na cestách. Pre rýchlejšie cestovanie tu veľa ľudí využíva mopedy a motocykle. Tie majú vyčlenené predné miesta pred všetkými semaformi. Motorkári tak prekľučkujú pomedzi autá a ani sa nenazdáte, nahromadí sa ich vpredu riadne množstvo. Len čo zasvieti zelená, rozpŕchnu sa a na rad prídu autá, ktoré pokojne čakajú za nimi.

Keď už sme pri dopravných prostriedkoch, nedá mi nespomenúť cyklistov. V daždi, zabalení v igelitoch, jazdia stále a vôbec sa im nezdá zvláštne, že prší. My sme práve vyšli z metra a schovávali sa pred dažďom. Tam nás zaujalo zvláštne parkovisko pre bicykle. Neboli to naše päťradové stojančeky v meste.

Parkovisko pre bicykle

Dlhá kovová konštrukcia na bicykle nás prekvapila svojou úspornou metódou parkovania bicyklov nad sebou. Martin, samozrejme, skúšal, ako to funguje, ale je to dosť ťažké popísať. Jednoducho sa vrchná konštrukcia zosunie, nahodí sa tam bicykel a šup s ním zase naspäť na prvé poschodie. Zvládla som to aj ja.

Ľudia v Taipei sú veľmi milí, usmievaví, ochotní pomôcť, ak sa ich na niečo spýtate. Skoro každý hovorí aspoň ako-takou angličtinou. V podstate je tam všetko písané dvojjazyčne, čínsky a anglicky, čo nám veľmi uľahčuje orientáciu. Zažil som mestá v Číne, kde bolo všetko označené iba čínskymi znakmi, vrátane času odchodu vlakov. Keďže v Číne ovláda iba málokto angličtinu alebo hocijakú inú reč, orientovať sa tam bola hotová katastrofa. Tu je to úplná pohoda. Ďalšia vec je, že sa domáci na vás nepozerajú ako na cudzincov, žije a pracuje tu veľa bielych Európanov a Američanov, takže nie ste pre nich žiadna atrakcia. Nikto si nás nijako zvlášť nevšímal, možno aj preto, že sme chodili bez veľkých ruksakov.

Zotmelo sa okolo piatej a my sme chceli stihnúť ešte jednu veľkú atrakciu v Taipei – večerné trhy. Tie sa údajne rozbiehajú až neskôr, ale keďže sme museli ísť na letisko, využili sme aspoň to málo času, čo nám zostalo. Zašli sme na trhovisko Shilin. Je to niečo ako naša tržnica pod plechovou strechou. Stánky, stoly, jednoduché reštiky, dokonca aj hracie automaty, pri ktorých už sedeli skalní a kŕmili ich mincami. Bolo tam hlavne oblečenie, potraviny, drobné predmety, potreby do domácnosti a smažené rybky, sliepky, kačice... Ako každý trh v Taipei, aj tento mal svoju „čarovnú“ vôňu, na ktorú sme si za ten jeden deň ešte nestihli zvyknúť. Pobudli sme tam len chvíľku.

Pomaly sme začali hľadať autobus späť na letisko. Po celom dni chodenia sme sa už tešili na zajtrajšie slnečné Sydney.

Sydney

Let do Sydney trval deväť hodín. Posunul nás na južnú pologuľu o ďalších približne 7 300 kilometrov. Oproti Taipei sú plus tri hodiny. Teraz je už časový posun oproti Slovensku plus deväť hodín. Keď my budeme vstávať, naši doma ešte len pôjdu do postele. Pri prelete do Austrálie sa vlastne jeden deň úplne stratí. Získa sa znova pri prelete späť do Európy.

Pristáli sme o pol dvanástej naobed na Kingsford Smith International Airport. Bol skutočne krásny slnečný deň a aj oveľa teplejší ako v Taipei. Austrálčan Edward Kingsford Smith bol prvý letec, ktorý v roku 1928 preletel ponad Pacifik z USA do Austrálie. Uskutočnil veľa objavných letov, takže niet divu, že práve po ňom pomenovali najväčšie letisko v krajine.

Náš prvý pohľad na Sydney

Hneď na letisku sme si kúpili adaptér do elektrickej zástrčky, ktorý je špecifický iba pre Austráliu a Nový Zéland. Na turistických informáciách nás zahrnuli brožúrkami a mapkami mesta a celej Austrálie. Zobrali sme si iba mapu mesta, pretože sme mali v pláne zdržať sa iba tri dni a hneď ísť na Nový Zéland. Kúpili sme si tu aj kartu do mobilu, aby sme mohli byť v kontakte s domovom a v prípade potreby aj na využitie počas cesty. Práve mali akciu. Ak si dobijeme kredit o 30 AUD, pripíšu nám 130 AUD. Minúta hovoru na Slovensko stojí 2 AUD.

Zmoril nás hlad, a keďže sme si žiadne potraviny so sebou nedoviezli, nezostalo nám nič iné, iba zapadnúť do letiskového McDonaldu. Dali sme si sladký hamburger, hranolky a kolu. Takémuto spôsobu stravovania sme sa snažili vyhýbať a využívať ho iba v núdzi.

Potrebovali sme sa dostať do mesta. Zistili sme, že metro normálne stojí 3,80 AUD, ale pretože chceme ísť z letiska, tak stojí 14 AUD na osobu. Trošku okatá vypočítavosť voči turistom. Nuž cestovateľ s nízkym rozpočtom musí niečo vymyslieť.

Druhá alternatíva, síce zdĺhavá, ale o to lacnejšia, je zobrať bus za 4,80 AUD na najbližšiu stanicu metra a prestúpiť na metro za normálnu cenu. My sme sa zaviezli až na konečnú autobusu, takmer do centra, na Bondi Junction. Mysleli sme si, že budeme rovno na slávnej pláži Bondi, ale kdeže, odtiaľ bolo treba ísť ešte hodnú chvíľu ďalším autobusom. My sme mali so sebou batohy, tak sme sa iba pomotali po peknej pešej zóne v okolí. Prezreli sme si pár obchodov, posedeli na lavičke, pozorovali miestnych ľudí, ktorí chodili v kraťasoch a šľapkách. Vládla tam prázdninová pohoda. Sedeli sme na lavičke a všade okolo chodili európski ľudia, okolo európska architektúra, pripadali sme si, akoby sme boli za pekného slnečného dňa v Anglicku. A pritom sme boli na opačnej strane zemegule!

Podvečer sme boli dohodnutí, že sa stretneme u jednej tety, ktorá nám ponúkla, že nás ubytuje. Skontaktovali sme sa cez internet na stránke, kde si ľudia navzájom ponúkajú ubytovanie zadarmo. Bývala asi dvadsať minút metrom od centra mesta. Vystúpili sme na zastávke podľa jej inštrukcií. Rozprestreli sme mapu a kráčali, akoby sme tam boli doma. Prešli sme popri malej staršej továrni mostíkom ponad malý potok, až sme sa dostali do parčíku. Po upravenom úzkom chodníku sme smerovali k bielej ohrade. Už to nemohlo byť ďaleko. Pozerali sme na domy a hľadali podobnosť s tým, čo máme napísané na papieri. Sme tu. Prvýkrát sme si hľadali ubytovanie takýmto spôsobom. Teraz máme zaklopať na dvere niekomu, s kým sme cez net prehodili pár slov. A čo vlastne povieme? A aká bude ona? Čo sa bude diať? Mali sme v hlave mnoho otázok a od odpovedí nás delilo len pár klopnutí na dvere.

Lynne bola veľmi milá, práve boli u nej na návšteve aj dcéra s mužom a ich ročným synom. Dom mali veľký, takže sme dostali vlastnú izbu s balkónom. Večer sme si posedeli a porozprávali sa o našej krásnej domovine. Boli sme u nej prví zo Slovenska, tak boli zvedaví. Zastavila sa tam na chvíľu aj jej mladšia dcéra s priateľom. Oni nám zase porozprávali o ich živote. Ten je v podstate veľmi podobný ako u nás. Práca, rodina, dom, voľný čas a cestovanie. Keď dcéra odchádzala, mala už prichystané tašky s jedlom, hotovým obedom a všetkým, o čo treba rodičov po návšteve odľahčiť. Lynn sa zasmiala, že po návšteve detí sa vždy jej zásoby jedla rapídne znížia. Hovorím, ako doma!

Z fotiek na stenách bolo vidieť, že majú radi prírodu a cestovanie. Lynn s mužom už toho precestovali veľa. Fotky veľkého grizzlyho zo vzdialenosti iba niekoľko metrov a krása kanadskej prírody zdobili ich obývačku a kriesili spomienky na jednu z ich nezvyčajných dovoleniek.

Na druhý deň sme vyrazili do ulíc už iba s mapou v ruke. Išli sme rovno do centra, kde sú mrakodrapy a medzi nimi veža Sydney, vysoká 305 metrov, druhá najvyššia stavba na južnej pologuli. Hneď vedľa je malý parčík Hyde Park s fontánkami a sochami. Okolo pobehujú čierno-biele vtáky s dlhými zobákmi, trochu pripomínajúce naše bociany. Na opačnej strane cesty stojí jedna z najstarších katedrál v Austrálii – Katedrála svätej Márie, ktorej základný kameň bol položený v roku 1821. Práve ju renovovali, pretože v lete mal prísť na návštevu sám pápež, takže všetko vo vnútri bolo zakryté lešením. Odtiaľ sme išli rovno ulicou Macquarie okolo starých budov – barakov pre vojakov, nemocnice Sydney otvorenej v roku 1814, budovy parlamentu. Tu sme sa zastavili a nazreli dnu. Je tam veľká knižnica s opisom histórie osamostatnenia sa Austrálie od Anglicka. Od roku 1770 bola Austrália anglická kolónia až do 1. 1. 1901, keď prijatím Ústavy austrálskeho zväzu vznikla federácia. Cesta k úplnej samostatnosti trvala ešte oveľa dlhšie, pretože Anglicko mohlo vydávať zákony platné pre Austráliu až do roku 1986. Ešte aj dnes Austrália oficiálne patrí pod Spojené kráľovstvo a anglická kráľovná je zároveň aj austrálska kráľovná. Samozrejme, že dnes sa krajina spravuje sama a nezávisle.

Na konci tejto ulice je veľká galéria umenia Nového Južného Walesu. Je to pekná neoklasická budova so širokým schodišťom a stĺporadím.

Prešli sme cez štvorprúdovú cestu a ocitli sa zrazu uprostred zelene a prírody. Vkročili sme do botanickej záhrady. Bola taká veľká, že sme sa v nej takmer stratili. Vysoké budovy nám zmizli z dohľadu a hluk áut stíchol v korunách stromov. Obrovský park s plochou tridsať hektárov je pekne upravený. Náučné chodníky, zaujímavé rastliny označené informačnou tabuľou s popisom ich významu a výskytu. Miesto, kde si môžete oddýchnuť a zároveň načerpať množstvo zaujímavých informácií.

Prechádzku tichom zrazu prerušil nezvyčajný škrekot. Hlučný a nepríjemný. Možno konečne uvidíme papagáje... Čím bol hluk ostrejší, tým viac sa k nemu pridával i zvláštny pach. Keď sa čistota chodníka začala trochu strácať a pribúdali na ňom zvláštne fľaky, vedeli sme, že sme už úplne blízko. Nad našimi hlavami viseli v korunách stromov obrovské netopiere. Nebolo ich tam len zopár. Stromy nimi boli doslova obsypané. Ako si tam tak viseli, náramne škrekľavo medzi sebou diskutovali. Niektoré boli zavreté do svojho čierneho plášťa, iné sa presúvali z konára na konár a niektoré medzi sebou zvádzali boje. Popisná tabuľa k nim oznamovala, že sú to takzvané lietajúce líšky. A aj tak vyzerali, hlava ako líška s oranžovou srsťou a čierne krídla. Sú to najväčšie netopiere na svete. Ich hmotnosť dosahuje až jedno kilo a rozpätie krídel až jeden meter. Vyskytujú sa iba v Austrálii. Na jednom strome ich bolo povešaných desiatky ak nie stovky a z diaľky vyzerali ako dobrá úroda veľkého čierneho ovocia.

Keď sme sa ich revu dostatočne nabažili, išli sme ďalej okolo tropického skleníka, kde sú všetky domáce tropické rastliny. Pokračovali sme až na Mys Macquaries, kde park hraničí s morským zálivom. Tu sa nám naskytol pekný výhľad na celé centrum mesta – mrakodrapy, operu a most. Práve na toto miesto sa chodí zvečniť i množstvo svadobných párov.

Netopiere – „lietajúce líšky“

Park je miestom odpočinku, relaxu a takisto športu. Veľa ľudí si sem chodí udržiavať svoju kondíciu. Behajú, robia sklápačky, kliky a iné cviky. Individuálne alebo v skupinkách. Iní si zase vychutnávajú príjemnú mäkkosť zelených trávnikov. Relaxujú pri knihe, pikniku, či si len tak vychutnávajú slnko a čerstvý vzduch. Nevládnu tam príkazné tabule, kadiaľ chodiť a kadiaľ nie. Je to miesto, kde máte voľnosť. Ľudia sa tu cítia dobre a vedia, že je na nich, aby si toto miesto udržiavali čisté a príjemné na oddych.

Po našom stretnutí s netopiermi sme sa konečne dočkali aj papagájov. Kontrast uškriekaného čierneho netopiera s krásne bielym papagájom kakadu bol pastvou pre naše oči. Celý kŕdeľ pristál na blízkom strome. Po chvíľke už zlietavali na zem a maškrtili na nejakých plodoch. Pomaly sme sa k nim približovali a núkali im ovocie zo zeme z našich rúk. Ani sme nedýchali. Len sme chceli, aby podišli k nám najbližšie, ako sa dá. Keď sme už boli skoro na dosah cieľa, prišli rozšantené deti a náš plán nám zmarili. Keď nastalo ticho, skúsili sme to znova. A naozaj. Pár z nich sa odvážilo a bralo si jedlo priamo z rúk. Kakadu sú veľké biele papagáje so žltým chocholčekom na hlave. Keď sa hnevali, chocholček rozprestreli ako vejár. Bol to veľmi pekný zážitok.

Papagáj Kakadu

Postupne sme prešli cez park až k samotnej opere, preslávenej budove v tvare dvanástich lupienkov vysokých až 60 metrov. Táto zvláštna budova je postavená na polostrove, čo umožňuje tešiť sa z jej krásy zo všetkých strán. Vychutnáte si ju tak z mora ako i zo súše. Mnohým pripomína žraločie plutvy alebo plachetnicu. Dokončená bola v roku 1973 podľa návrhu dánskeho architekta Jörna Utzona. Dominantou budovy je strecha. Tá hrá farbami, ktoré sa odrážajú z mora i z oblohy. Podľa fotiek sme si vždy mysleli, že je kovová. Je však poskladaná z malých bielych „kúpeľňových“ kachličiek.

Odtiaľ sme prešli do prístavu Circular Quay, kde sme videli po prvýkrát aborigénov. Sedeli na ulici, hrali na digiridoo a klepkali na drievka do pravidelného rytmu. Boli pomaľovaní a evidentne slúžili ako atrakcia pre turistov, ktorí im do klobúka hádzali peniaze. Inak sme pôvodných obyvateľov nevideli nikde na celom východnom pobreží až po Cairns. A to nehovorím len o pouličných zabávačoch, ale vôbec nikde. Proste na východnom pobreží asi neexistujú.

Pomedzi mrakodrapy sme prešli až do prístavu Darling, kde sa nachádza akvárium a malá zoo. Práve tá zoo nás zaujímala najviac. Boli sme netrpezliví a konečne sme chceli vidieť klokany a koaly naživo. Zoo bola maličká. Pri vstupe nás nešetrili a hneď nám ukázali hady a pavúky. Popisy oznamovali stupeň ich jedovatosti. V Austrálii žije osem z desiatich najjedovatejších hadov na svete. Je to určite pravda, ale pravdepodobnosť, že ich stretnete, je úplne malá, pretože sú veľmi plaché a len čo zacítia človeka, utekajú kade ľahšie. Priamo v Sydney je najviac rozšírený jedovatý red-back pavúk. Po tomto úvode sme boli ešte viac zvedaví na mierumilovné zvieratká, ktoré na tomto ostrove žijú. Bol tam malý výbeh pre klokany, kde ich bolo viacero druhov. Niektoré boli našou návštevou otrávené ale zopár z nich k nám priskákalo a zobralo si kúsky lístkov, ktoré sme im potajomky dali. Koaly sme videli len zdiaľky. Spali zavesené na stromoch a oddychovali.

Pravdupovediac, boli sme z tejto návštevy trošku sklamaní. Dúfam, že na našej nasledujúcej ceste sa nám podarí vidieť tieto zvieratá aj vo voľnej prírode.

Krídla Opery

Na druhý deň hneď ráno sme išli do najstaršej časti Sydney – The Rocks (skaly), starý drevený prístav na skalách. Začína sa tu prístavný most, ktorý spája centrum so severnou štvrťou. Tu pristáli v roku 1788 na desiatich lodiach, pod vedením kapitána Arthura Philipa, prví prisťahovalci z Anglicka. Bolo ich okolo 1400 a z toho viac ako polovicu tvorili trestanci. Po osamostatnení USA spod anglickej nadvlády nemali Angličania kam posielať svojich previnilcov, tak sa im náramne hodil nový a veľmi vzdialený objav menom Austrália. Dnes sú v starých zreštaurovaných domoch kaviarne, reštaurácie a hotely. Najstarší maličký dom v pôvodnom štýle je priamo pri mori, otvorený pre verejnosť. Pri návšteve tohto domčeka si možno predstaviť, ako sa tam kedysi žilo. Vo vnútri sa síce nenachádza žiadne zariadenie, ale sú tam tabule, na ktorých je napísaný celý príbeh tých, ktorí tam kedysi žili. Boli odsúdení do vyhnanstva aj za to, že ukradli chlieb, keď nemali čo jesť. Samozrejme, medzi nimi boli aj odsúdení za ťažšie zločiny.

Živý námornícky ruch, ktorý kedysi vládol v úzkych uličkách, sa teraz zmenil na turistický. V jednej z uličiek vraj v minulosti unášali a okrádali ľudí. Ako názov celej tejto oblasti prezrádza, nachádzajú sa tu skaly a možno ich vidieť, ako sem-tam trčia nad zemou.

Prístavný most

Tu je i začiatok prístavného mosta. Ten bol dokončený v roku 1932 a je so svojimi takmer 49 metrami zapísaný v Guinnessovej knihe rekordov ako najširší závesný most na svete. Oblúk je dlhý 503 metrov, cesta pod oblúkom meria 1,16 kilometra a najvyšší bod konštrukcie dosahuje výšku 134 metov nad hladinou mora. Chceli sme vyliezť hore na konštrukciu, ale za to sa platí „mastných“ 200 AUD. Dajú vám prilbu a výstroj so skobou, aby ste sa mali ako uchytiť v prípade pádu. Je to adrenalínová turistická atrakcia pre odvážnych a majetných. My sme teda prešli pekne peši po chodníku do polovice mosta, odkiaľ bol úžasný výhľad na centrum Sydney, celý prístav a operu. Chodník je široký a obohnaný vysokým plotom zakončeným ostatným drôtom. Pravdepodobne preto, aby ľudia neskákali dolu do vody alebo nepreliezali medzi prúd áut idúcich po moste. V jednom z pilierov je aj malé múzeum s fotkami a opisom celej výstavby. Oplatí sa tam ísť, je to naozaj veľkolepá stavba.

Lynn nám poradila, že ak chceme vidieť peknú a neturistickú pláž, máme ísť na Manly Beach. Tá leží na druhej strane zátoky. Každú polhodinu tam chodí trajekt a plavba trvá tiež asi pol hodiny. Užijete si z nej pekný výhľad na operu, okolo ktorej prechádza. Manly je malé pekné mestečko. Z prístavu vedie pešia zóna priamo na pláž. Všade je plno obchodíkov so suvenírmi, kaviarničky, reštaurácie, jednoducho príjemné dovolenkové prostredie.

Na pieskovej pláži nebolo veľa ľudí. Hoci svietilo slnko, na kúpanie už bolo trocha zima. To však neprekážalo miestnym školákom, ktorí tam evidentne mali hodinu telocviku a behali štafetu. Jeden z učiteľov, oblečený v neopréne, stál po pás v mori a chalani, oblečení v tričku a trenkách, behali po jednom až k nemu a zas na breh. Tam potom stáli mokrí a drkotali zubami, kým na nich zas prišiel rad niekam utekať. Nám bola zima už len pri pohľade na nich. Takto ich zrejme otužujú už od mlada. Kúsok ďalej boli beachvolejbalové ihriská, kde ďalšia trieda hrala volejbal.

Keď sme sa vrátili do centra Sydney, predsa len sme chceli ešte vidieť aj slávnu Bondy Beach. Z Bondi Junction sme sa tam viezli takmer hodinu autobusom. Keď sme tam dorazili, na trávnikoch okolo pláže posedávali ľudia, čítali si, opaľovali sa alebo sa iba rozprávali. V mori sa nik nekúpal, iba zopár surfistov na surfoch sa snažilo vystihnúť väčšiu vlnu. Pláž so zlatistým pieskom je zatočená do polmesiaca, dlhá až jeden kilometer a údajne počas horúcich letných dní sem príde až 40-tisíc ľudí. To tam musí byť hlava na hlave. Teraz bola pláž skoro prázdna. Vľavo sú asi desať až pätnásťmetrové skaly, na ktoré sme prešli po chodníčku povedľa mora. Skaly sú pekne tvarované vymývaním vodou, sfarbené do žltohneda. More bolo divé a rozbúrená voda narážala na skaly a fŕkala do výšok.

Skala s rozmermi malého železničného vozňa leží na pobreží a už na pohľad vidno, že tam nejako nepatrí. 15. júla 1912 ju vyvrhla na breh búrka. Sila vody, vetra a morských prúdov vyhodila balvan vážiaci 235 ton. Hovorí o tom malá tabuľka prichytená na kameni. Ďalšia tabuľa povedľa kamenného bazéna, ktorý napĺňal príliv mora morskou vodou, poukazovala na klimatické zmeny a na to kam až vystúpi voda v roku 2100. Bolo to asi o meter vyššie ako v súčasnosti. Na brehu za plážou je mnoho reštaurácií a kaviarní, v jednej pizzerii sme stretli mladú Slovenku, ktorá tam pracovala ako čašníčka. Vravela, že sem chodí veľa Slovákov a mladých ľudí.

Slnko sa skláňalo k obzoru a nám sa pomaly, ale isto končil tretí a posledný deň v Austrálii, pred odchodom na Nový Zéland. Stále sme sa cítili ako v Európe, všade podobná kultúra, podobní ľudia, hoci títo vyzerali uvoľnení a viac v pohode.

Sydney na nás zanechalo veľmi dobrý dojem. Je to veľmi pekné, čisté, moderné a zelené mesto, ktoré sa určite oplatí navštíviť a stráviť v ňom zopár dní.

Kapitola 2.
Nový Zéland

Prílet do Aucklandu

Ráno o ôsmej sme boli nastúpení na letisku Kingsford Smith. Odlet bol plánovaný na desiatu hodinu. Pri check-ine nám však povedali, že lietadlo bude meškať asi dve hodiny. Z dvoch hodín bolo nakoniec päť. Aby si to letecká spoločnosť u nás vyžehlila, dostali sme lístky na obed v hodnote 15 AUD. To nám na letisku stačilo iba na junk food, ale vždy lepšie ako nič. Leteli sme s Argentina Airlines a lietadlo na svojej dlhej ceste ponad Pacifik do Buenos Aires malo v Aucklande iba krátke medzipristátie. Malé lietadlo nevyzeralo príliš dôveryhodne. Vnútrajšok bol špinavý a nie všetky veci na palube fungovali. Usadili sme sa do našich sedadiel a šťastní, že konečne sedíme v lietadle, sme spokojne zahájili let na Nový Zéland. Ten trval dve a pol hodiny a preleteli sme 2100 kilometrov. Pretože sa čas znova posúval o dve hodiny dopredu, pristáli sme už potme. Deň, ktorý sme mali naplánovaný na ďalší presun smerom na juh bol fuč.

Pri páse s batožinou nás čakalo ďalšie nemilé prekvapenie. Jeden batoh nám chýbal. Katkin sme zbadali hneď. Veľká modrá karimatka ho odlišovala od ostatných. Márne sme čakali a dúfali, že sa predsa len objaví aj ten môj. Nič. Hoci si už všetci cestujúci pobrali svoje tašky a kufre a odišli. Zostali sme tam sami s jedným ruksakom. Na páse sa točili dva opustené batohy. Stále dokola. Asi budú niekomu chýbať na inom letisku...

Nezostalo nám nič iné, len ísť na informácie zistiť, či nevedia, kde je náš batoh. Odpoveď nás moc nepotešila. Batoh je v Sydney, vraj ho zabudli naložiť. Príde najbližším lietadlom zajtra poobede. Asi budeme musieť naše plány trochu pozmeniť. Pôvodne sme chceli hneď z letiska začať stopovať smerom na juh a v Aucklande sa zastaviť až pri odlete späť do Austálie.

Kým sme sa prepracovali cez všetky vybavovačky a imigračných úradníkov, bolo už dosť neskoro. Vôbec sa nám nechcelo ísť proti noci do mesta, tak sme si našli tiché miestečko na druhom podlaží letiska, rozložili sa na kreslách a ľahli si spať.

Auckland

Ráno sme nasadli do busu, ktorý nás zaviezol do hostela priamo v centre mesta. Ten sme si dohodli telefonicky priamo z letiska. Na informáciách majú svetelné tabule s názvami hostelov, s cenami a telefónom, z ktorého môžete zadarmo zavolať a objednať si izbu. Rozhodli sme sa prespať v Aucklande do ďalšieho dňa. Náš plán bol síce narušený, ale v prípade, že nám aj doručia batoh večer, už sa neoplatí ísť stopovať. Predsa len máme aj my nejaké pravidlá a snažíme sa cestovať ako-tak bezpečne.

Mesto je v porovnaní so Sydney iba akýsi odvar. V prístave boli síce zakotvené pekné plachetnice, ale žiadny pekný výhľad na mesto sa nečrtal. V centre sú moderné výškové budovy a množstvo nových stavenísk. V prístave je stará budova stanice. Osídlenci prišli na Nový Zéland až v roku 1821, takže žiadne staršie stavby tam ani nenájdete.

Podobne ako v Sydney i tu majú svoju Sky Tower. Táto je však o pár metrov vyššia (presne o 23 metrov), čo ju robí najvyššou stavbou na južnej pologuli. Celkovo má 328 metrov a bola otvorená v roku 1997. Hore je reštaurácia, ktorá sa otáča o 360 stupňov za hodinu. Pre turistov tam robia prechádzky okolo vrchnej kopule, ale i zoskok na lanách voľným pádom dolu z výšky 192 metrov. Z diaľky človek prichytený na lanách vyzeral ako pavúk, ktorý sa spúšťa po svojej pavučine.

Sky tower s človekom-pavúkom

Zaujímavosťou Aucklandu je, že sa nachádza na malých kopcoch a bočné pravouhlé ulice sa vlnia ako obrovské vlny na mori. Po prechádzkach medzi budo-vami, po nie práve naj-čistejších uliciach, sme si hľadali miesto na trochu oddychu.

Našli sme ho v parku menom Alberts. Ten bol na odpočinok ako stvorený, pretože bol položený na kopci nad mestom. Kým sme k nemu vyšliapali, boli sme súci len na ležanie v tráve. Tieň nám vytvárali obrovské stromy, ktoré boli jeho dominantou. Konáre mali pokrútené všetkými smermi a svojou veľkosťou pripomínali strašidelné stromy z rozprávok. Mohutnosť im však dodávali ich korene, ktoré trčali zo zeme. Laici ako my, by si mysleli, že sú to stromy. Sú to však stálozelené kríky Ombu, dovezené z Južnej Ameriky.

Stálozelené kríky Ombu

Nemohli sme celý deň iba chodiť po meste. Museli sme sa postarať o náš stratený batoh. Zavolal som na letisko, aby som zistil, ako sa veci majú. Ženský hlas mi oznámil, že batoh je na ceste a že mi ho večer doručia do hostela. Hurá!

Bola sobota. Náhodou sme sa dostali na námestie Aotera, kde sa konal sobotný blší trh. Predávali tam klobúky, staré oblečenie, riad, knihy, všetko možné, čo sa našlo na povale alebo v pivnici. Ďalej hlavolamy a aj tradičné kresby na listoch akéhosi maorského kmeňa. Vládla tam celkom príjemná atmosféra. Prehrabávali sme sa v starých veciach, pozerali starý porcelán, mince a presúvali sa tak trochu do minulosti. Rozprávali sme sa s predavačmi a najviac času sme strávili pri hlavolamoch. Viete ,ako to je. Myslíte si, že všetko viete, a keď to tak nie je, chcete si silou-mocou dokázať, že na to prídete. A veruže nie vždy sa nám to podarilo.

Schyľovalo sa k večeru. Keď chceme zajtra pokračovať v ceste, musíme si spraviť zásobu jedla. Supermarket New World sa stal naším obľúbeným obchodom počas celého putovania po Novom Zélande.

Ovešaní igelitkami sme sa doplazili k nášmu hostelu. Oddychovali sme v izbe, kecali so spolubývajúcimi, dvomi Nemkami, a čakali na doručenie batoha. Čakali sme, ale márne. Nakoniec sme si povedali, že ráno je múdrejšie večera a zajtra to už bezpodmienečne musíme vyriešiť.

Hneď ráno som sa snažil dovolať na letisko. Odpoveďou mi bolo iba nekonečné počúvanie vyzváňacieho signálu. Nikto mi to pre istotu nedvíhal. To už sme boli dosť nahnevaní, lebo tento nútený pobyt v Aucklande sa nám zbytočne predlžoval. Rozhodli sme sa ísť priamo na letisko a celú záležitosť vybaviť priamo tam. Letisko bolo aj tak naším smerom. Odtiaľ sme chceli začať stopovať ďalej na juh. Prišli sme tam predobedom a pani na batožinovom mi povedala, že batoh tam ešte nie je. Navrhla nám, aby sme prišli poobede. To som už bol rozhodnutý, že ak tam prídem a batoh tam nebude, začnem sa hádať a tvrdo požadovať, aby ho našli a aby si zo mňa nerobili srandu. Poobede sa žiadny zázrak nekonal. Ani teraz tu moja batožina nebola. Napriek tomu som si zachoval chladnú hlavu. Požiadal som pani o možnosť nazrieť na monitor jej počítača. Na moje prekvapenie v systéme bolo číslo mojej batožiny, ale bolo evidované na Katkino meno. Tak sa napokon môj stratený batoh našiel. Konečne sme mohli pokračovať v ceste. Dokonca sme dostali ako odškodné 100 NZD. Museli sme ale predložiť účty, ktoré mali vyčísliť náklady na náš nútený pobyt v Aucklande. Pozreli sme na seba, prehľadali všetky vačky a priečinky v peňaženkách a nakoniec sa nám podarilo poskladať požadovaných sto dolárov. Zahrnuli sme tam autobus z letiska do mesta a späť, ubytovanie, ale aj nákup potravín.

Pri prílete na Nový Zéland robia podobné opatrenia týkajúce sa dovozu potravín ako pri príchode do Austrálie. Dokonca ešte tvrdšie. Chcú vedieť, či v batožine nemáte stan alebo horské topánky, lebo práve tam by sa mohol skrývať nebezpečný červík, baktéria alebo pleseň. Vravel som im, že ten stan, čo mám v batohu, nebol roky používaný, takže by tam žiaden organizmus neprežil. Ale oni sa aj napriek tomu chceli o tom presvedčiť osobne. Samozrejme, v mojej neprítomnosti, keďže sa batoh omeškal. Neveril som, že ak niekto vyberie z môjho maximálne natlačeného batoha stan, ktorý je na úplnom spodku, dokáže ho znova poukladať do pôvodného stavu. Keď som otvoril svoj batoh, vyzeralo na prvý pohľad všetko ako nedotknuté, všetko na svojom mieste. Až neskôr, keď som rozkladal stan, som si všimol, že je zložený inak, ako ho skladám ja. Tí chlapíci na letisku museli stan vybrať, rozložiť, znovu zložiť a poukladať veci späť. Klobúk dolu, urobili to naozaj profesionálne.

Náš prvý stop

Z letiska sme prešli cez veľké parkovisko asi 300 metrov na výjazdovú cestu smerom na diaľnicu. Napísali sme si na kúsok kartónu názov mesta Hamilton a s veľkým očakávaním sme sa pustili do stopovania. Nikdy neviete, ako vám to pôjde a koľko budete stáť a čakať. Turistické príručky hovoria o Novom Zélande ako o bezpečnej krajine na stopovanie, hoci pravda je taká, že stopovane nie je nikde na svete úplne bezpečné. Ale človek musí veriť v dobro, a čo sa má stať, sa stane, či pôjdete stopom, alebo nie. Ja sám som prešiel tisíce kilometrov stopom cez Afriku, Južnú Ameriku, Kanadu, Európu a viem, že to je v pohode. Najmä ak človek stopuje vo dvojici a je dostatočne opatrný. Tiež nemusí nastúpiť do auta hocikomu, kto zastaví.

Asi po piatich minútach stopovania zastalo malé biele auto. Vystúpil usmiaty starší pán a otváral predný kufor. Tam sa zmestil iba jeden batoh, s druhým sa musela Katka tlačiť na malom zadnom sedadle. Bolo to Porsche Carrera. To na začiatok nebolo zlé. Viezli sme sa síce iba kúsok, ale bola to príjemná a rýchla jazda. Šofér vlastní reklamnú agentúru. Často chodí do Anglicka. To, že existuje krajinka Slovensko, vedel, hoci tam nikdy nebol. Aby nás vyložil na lepšom stopárskom mieste, nadišiel si asi pätnásť kilometrov. Vraj rád šoféruje a je pre neho radosť pomôcť nám. Dal nám prvé informácie o krajine a na výpadovke do malého mesta Pukekohe sa s nami rozlúčil.

Rotorua

Stop pokračoval pomerne rýchlo, hoci po menších úsekoch. Teta v stredných rokoch, ktorá nás zobrala, bola Angličanka. Na Nový Zéland sa vydala pred 17. rokmi a život v novej krajine si veľmi pochvaľovala. Tiež si kvôli nám spravila obchádzku, aby nás vyložila na opačnom konci mesta.

Ledva sme stihli skočiť na WC na protiľahlú pumpu, už zastalo ďalšie auto. Sedel v ňom starší Maor a rozprával nám o živote Maorov na Novom Zélande. Katka sa ho aj bála, ale ja som vedel, že je to milý človek. Vraj sa už takmer úplne asimilovali medzi bielych. Vraj už ani nevie maorský jazyk. V škole a všade v úradoch sa museli rozprávať iba po anglicky. Viezol nás iba pár kilometrov. Vyviezol nás za mesto. Tu sme zastavili na malom parkovisku.

Mne sa chlapík nepozdával. Pre mňa bolo dnešné stopovanie mojou životnou premiérou. Snažila som sa s ním zžiť. Hlavou mi aj tak prebleskovali strašidelné príbehy z filmov o stopovaní. Zastavili sme a ja som sa pokúsila otvoriť dvere. Nešli. Srdce sa mi rozbúšilo a šofér asi tušil, že nie som až tak v pohode. Otočil sa na mňa a podivne sa usmial. Ja som mu podivný úsmev vrátila. V skutočnosti to bol však len dáky kŕč na tvári. Maor stlačil tlačidlo a všetky dvere sa odistili. Odľahlo mi. Musím asi začať viac veriť ľuďom a osudu, inak si túto cestu vôbec neužijem.

Zastalo nám auto s dvoma dámami. Videli nás, ako stopujeme, ale išli ďalej. Vzápätí si však povedali, že by to mohlo byť dobrodružstvo, a vrátili sa po nás späť. Matka s dcérou boli na malom výlete. Pochválili sa, že robia upratovačky a že si občas cez víkend vyjdú na výlet. Boli veľmi nadšené, že my sme prešli až takú diaľku, aby sme sa pozreli na ich rodnú krajinu. Ony nikdy neboli mimo ostrovov.

Pôvodne už dávno mali odbočiť, ale rozhodli sa, že nás dovezú až do Rotoruy. Pre nich to bola nadchádzka asi 50 kilometrov. Chceli sme, aby nás vyložili a nerobili si o nás starosti, ale ony trvali na tom, že sa rady vozia a že si spravia ďalší výlet. Už pri príjazde do mestečka Rotorua sme cítili vajcový smrad. Tety sa smiali a ukazovali jedna na druhú, akoby sa obviňovali, ktorej vetry tento závan spôsobili. Samozrejme, bola to síra, ktorá je tam všade vo vzduchu. Je to neveľké územie s geotermálnou aktivitou a na niektorých miestach vystrekujú do veľkej výšky gejzíry. Vyložili nás pri parku v meste. Tu už stúpala para priamo zo zeme, bublalo bahno a povetrím sa šíril dym. Všetky takéto miesta boli ohradené dreveným zábradlím, aby do nich človek nebodaj nespadol. Na lavičke sme si rozložili večeru a po posilnení sme si hľadali miesto na prespatie. Cestou sme stretli partičku usmiatych chlapov sediacich v obláčiku dymu, ktorí nás veselo navigovali ku kempu a nezabudli nás ponúknuť svojím zdrojom šťastia. Odmietli sme a pokračovali ďalej. Rozmýšľali sme, že si stan postavíme v parku a ušetríme za nocľah. Ale to, čo nás do kempu pritiahlo, bola teplá sprcha a komplet zariadená kuchynka, kde si môžeme navariť a najesť sa pekne pri stole. Tu sa dá omnoho jednoduchšie pripraviť základ úspešného cestovateľského dňa, výdatné raňajky - čajík, toastík, salámik, džemík...

Prvýkrát sme vytiahli a použili náš stan. Noc však bola studenšia, ako sme čakali, aj napriek tomu, že sme boli v centre horúcich geotermálnych aktivít.

Na druhý deň sme sa vybrali do neďalekej termálnej dedinky Whakarewarewa. Je to maorský názov, ktorý sme ani nevedeli vysloviť. Dodnes tam bývajú pôvodní Maori. V maorských názvoch sa často opakujú dve slová alebo aspoň slabiky. Sú to zaujímavé slová, niektoré až komické. Napríklad neďaleko Aucklandu je mestečko Papakura. Aj samotní domáci sa smiali, keď sme im preložili do angličtiny, čo to slovo znamená v slovenčine (papá kura). Názvy ulíc a miest na Novom Zélande sú prvá vec, ktorá prezrádza, že ste v exotickej krajine.

V dedinke Whakarewarewa boli domy, chodníčky a malé jazierka s horúcou vodou. V niektorých miestach dosahovala voda teplotu až 170 °C. Domáci priamo v prameňoch varili kukuricu pre turistov. V dierach z ktorých zo zeme vystupovala horúca para, mali postavenú mriežku, kde kládli hrnce a v nich varili obed. Žili tam takmer normálne a turisti chodili pomedzi nich, akoby sledovali dokumentárny film o tradičnom živote Maorov. Niektorí drzejší, ako napríklad ja, sa snažili nazrieť aj do ich hrncov. To sa mi nevyplatilo, pretože ma para poriadne popálila. O chvíľku sme videli, ako prišla Maorka v rukaviciach až po ramená a veselo kontrolovala, či je jedlo už uvarené. Kúsok ďalej, v inom jazierku, umývali riad.

Dedinka Whakarewarewa

Pripojili sme sa k malej skupinke turistov. Prišli sme až k miestu kúpeľov tamojších obyvateľov. Priamo v skale boli vyhĺbené malé bazéniky napustené horúcou vodou, ktoré slúžili na relax.

Samozrejme, boli tu aj obchodíky so suvenírmi a na ukážku tu vyrábali tradičné oblečenie z trstiny. Nechýbalo ani predstavenie maorskej kultúry s ukážkami spevu a tanca. Zaujímavý je tanec HAKA HAKA, ktorý sa tancuje pred bojom, aby sa bojovníci posilnili a zároveň vystrašili svojho súpera. Pritom dupú nohami, búchajú sa do pŕs, vyplazujú jazyk a gúľajú očami. Vraj tým chcú povedať nepriateľovi, že ho napichnú na oštep, oči sa mu vygúľajú von z jamiek, nakoniec ho uvaria a zjedia, a tak ulahodia svojim jazýčkom. Okrem tohto tanca predviedli aj iné originálne tance a za sprievodu gitary zaspievali pekné ľudové piesne. Vcelku milé predstavenie.

Bojový tanec Haka

Na konci dediny bol pekný výhľad na gejzír Pohutu, ktorý striekal v pravidelných intervaloch do výšky približne osem metrov. Tento gejzír je úplne prirodzený a vraj vystrekuje každé dve hodiny, niekedy silnejšie, niekedy slabšie. Približne 20 kilometrov na juh od Rotoruy je ďaľší gejzír Wai-o-tapu, ktorý chrlí horúcu vodu do výšky až 25 metrov. Je to však umelo vyvolané tým, že do gejzíru nasypú nejakú chemikáliu, ktorá spôsobí erupciu. Deje sa tak každý deň presne o jedenástej doobeda. Business je business a turistov treba nejako prilákať, takže nič pre nás, hoci vo všetkých turistických centrách a brožúrkach nájdete pôsobivé fotky tohto prírodného divadla.

Do Whakarewarewy sme prišli mestskou dopravou, ale späť do kempu sme išli pešo. Zmeškali sme autobus a ďalší išiel až o hodinu. Podvečer sme sa vybrali na výpadovku stopovať. Krátko pred zotmením sme stopli auto, ktoré nás doviezlo do mestečka Taupo. Šoféroval ho miestny chlapík, ktorý pracuje vo firme, ktorá spravuje výletné helikoptéry. Sedem rokov žil v Anglicku a čo-to pocestoval aj v Európe, hoci na Slovensku nikdy nebol.

Gejzír Pohutu

Do Taupa sme prišli už potme. Chlapíik nás vyložil rovno pred backpackerom, kde sme sa hneď ubytovali. Vzhľadom na to, že bolo mimo sezóny, boli sme na izbe pre ôsmich sami dvaja. Paráda!

Wellington

Na prekonanie vzdialenosti 380 kilometrov z Taupa do Wellingtonu sme potrebovali tri autá. Ako prvý nás zobral pán, ktorý pracoval na oprave mostov. Ako mladý bol raz na školskom výlete v Anglicku, kde hrali ragby. Drvivá väčšina ľudí, ktorých sme stretli na Novom Zélande, bola niekedy v Anglicku alebo v Írsku a niektorí z nich podnikli výlet po západnej Európe. Nik však nevedel nič o východnej Európe. Slovensko im väčšinou nič nehovorilo alebo si ho mýlili so Slovinskom. Pýtali sa nás, či sme zažili vojnu. Až v súvislosti s Česko-slovenskom sa im zdala krajina, z ktorej pochádzame, jasnejšia.

Ďalší, kto nás zobral, bol starší Nemec, ktorý tu žije už 20 rokov. Prešiel na aute aj s kamarátom cez Áziu a Austráliu až na Nový Zéland. Dobrodružná cesta im trvala jeden rok. Na jej konci stretol ženu svojho života, oženil sa a usadil. Pracuje ako vodič nákladného auta a trasu Auckland – Wellington robí niekoľkokrát v týždni. Aj teraz mal namierené do Wellingtonu, avšak musel ísť najskôr do Palmerston North naložiť tovar. To mu bude trvať niekoľko hodín. Rozlúčili sme sa teda pri odbočke na toto mesto.

Dlho sme nestáli a zobrala nás mladá baba. Američanka, ktorá robí na lodiach. Jej rodičia sú Angličania, ona sa narodila v USA a žije na Novom Zélande. Má preto tri občianstva a často cestuje hore-dolu. Ako sme sa blížili do Wellingtonu, zavolala svojej mame, aby nám pozrela cez internet, kedy nám ide najbližší trajekt (féra) na Južný ostrov a koľko stojí. Chceli sme sa tam dostať čo najskôr. Až cestou späť sa budeme zastavovať na zaujímavých miestach Severného ostrova. Mali sme iba tri týždne.

Doviezla nás priamo na terminál féry, ktorá mala najskorší odchod. Ten bol až o šiestej večer a my sme tam boli už o tretej. Kúpili sme si lístok, batohy sme „checkli in“ ako na letisku a vybrali sa omrknúť centrum. Nebolo to ďaleko a my sme mali dosť času. Z terminálu chodí autobus zadarmo na vlakovú a autobusovú stanicu.

V centre Wellingtonu

Prešli sme sa po peknej promenáde popri mori v starom prístave s výhľadom na okolité kopce a malé domčeky na nich. Wellington sa stal hlavným mestom Nového Zélandu až v roku 1865, aby sa Severný ostrov priblížil k Južnému, dovtedy ním bol Auckland. Je to najjužnejšie hlavné mesto na južnej pologuli. V centre je veľa moderných vysokých budov, plno ľudí v kravatách, ako to už býva asi všade v metropolách.

Prešli sme späť na terminál féry. Ešte pred jej odchodom sme priamo z terminálu zavolali do jedného hostela a rezervovali si miesto. Do Pictonu máme doraziť večer a nebude sa nám chcieť hľadať kemp či obehávať hostely potme.

Féra bola obrovská ako panelák. Mala asi päť poschodí, bufet s pomerne lacným jedlom, obchod so suvenírmi, kino, do ktorého sa však platilo extra vstupné, a niekoľko televízorov s bežným programom. Keď loď vyrazila, vyšli sme na otvorenú palubu a pozorovali svetielka domov na okolitých brehoch, až kým sme nevyplávali von zo zátoky na otvorené more. To bolo pokojné a aj trojhodinová plavba bola v pohode. Vonku bola tma. Dúfam, že cestou späť sa nám podarí vidieť krásy fjordov za denného svetla. Teraz nám nezostávalo nič iné, len pozerať televíziu a posedávať v príjemných veľkých kreslách.

Do Pictonu, malého mestečka na Južnom ostrove, sme dorazili niečo po deviatej večer a išli sme rovno do rezervovaného hostela. V jednej veľkej izbe bolo asi dvanásť dvojposchodových postelí. Pretože bolo mimo sezóny, bolo tam iba desať ľudí. Mladí backpackeri z Európy, ale aj z Ázie. Niektorí už spali, iní si vytvorili akési skrýše tým, že z hornej postele spustili plachtu či veľký uterák a na dolnej posteli im vznikla samostatná malá izbietka. Tu pod svetlom malej baterky niečo študovali alebo spali. My sme boli dosť unavení, takže sme si dali sprchu a hneď sme zaľahli a zaspali.

Zlatá zátoka

Picton sa nachádza v krásnom prostredí Queen Charlotte Sound, čiže Fjordy kráľovnej Šarloty, ktoré tvoria ostrovčeky a zátoky s malými kopcami navôkol.

V hosteli bola jedna celá stena presklená a my sme mali hneď ráno priamo z postele výhľad na more. Boli sme sa prejsť dolu do prístavu, kde sú pekné palmy, trávnik, lavičky, výhľad na loďky a na celú zátoku. V hosteli sme videli kopec brožúrok, mapiek a ponúk na niekoľkodňovú turistiku po okolitej krajine. Avšak nemali sme toľko času. Chceli sme prejsť viac na západ a na juh. Južný ostrov je väčší ako Severný a hlavne dlhší. A neskôr sme zistili, že pre nás aj oveľa pomalší, lebo tam býva menej ľudí a chodí menej áut a preto sa tu na stop čaká dlhšie.

Po raňajkách a prechádzke v prístave sme pokračovali stopom do Nelsonu. Najkratšia cesta na mape ukazovala smer cez hory. Nuž sme sa postavili na výpadovku a čakali. V priebehu prvej hodinky nám zastali dve autá, ale nie preto, aby nás zobrali, ale aby nás upozornili, že do Nelsonu chodí viac áut obchádzkou na juh a že tam máme väčšie šance. My sme sa však nevzdávali a tvrdohlavo sme verili, že snáď pôjde aj tadiaľto aspoň jedno auto určené pre nás. Naša nádej sa rozplynula, keď pri nás zastavil ďalší šofér a povedal, že naša tabuľka s nápisom WEST na tomto mieste ukazuje na miestne smetisko, ktoré je za prvou zákrutou. Vzdali sme to a išli na druhú stranu mesta. Tu sme stretli aj prvého stopára. Bol to mladý chalan zo Španielska a prišiel precestovať Nový Zéland sám a stopom. O chvíľu ho zobralo auto a bol fuč. My sme tiež dlho nečakali a mali sme auto na cestu smer Nelson. Išli sme cez vinohradnícku oblasť, všade plno hrozna a viníc. Bol začiatok jesene a hrozno práve dozrievalo. Ujo nás vyložil na križovatke hlavných ciest Nelson – Renwick. Tu už stáli ďalší stopári – mladý párik z Nemecka. Prehodili sme pár slov a ani sme nestihli zložiť batohy už boli preč. Ani my sme sa tam dlho neohriali a odrazu sa po nás vrátilo auto, ktoré pred chvíľou prefrčalo okolo.

Boli to dve Angličanky, ktoré si robili výlet po Novom Zélande. Jedna z nich prišla na tri mesiace pracovať ako lekárka do nemocnice v Aucklande. Bolo to v rámci akéhosi výmenného programu lekárov. Vravela, že na Novom Zélande je nedostatok lekárov a mohla by zostať, koľko len chce, ibaže v porovnaní so starou dobrou Angliou tu nič nezarobí, takže balí kufor a ide domov. Prišla ju pozrieť kamarátka z Anglicka, prenajali si auto a teraz spolu cestujú. Boli z nás celkom nadšené. Pýtali sa, ako cestujeme, kde spíme a ako sa kam dostaneme. Oni si ani len nevedia predstaviť, že by spali v stane. Spávajú v hoteloch, chodia po reštauráciách, platia drahé výlety – na ľadovcoch boli vrtuľníkom. Predvčerom boli na celodennom turné po miestnych vinárňach, ochutnávali a nakupovali vínka. Vraj také lepšie sa oplatí, jedna fľaša stojí iba 60 NZD, tak hneď kúpili celú prepravku -dvanásť fliaš – a poslali ju poštou domov do Anglicka. Poštovné bolo vraj tiež lacné, „iba“ 150 NZD. Len sme vyvaľovali oči, pri našom rozpočte 30 NZD na deň sa nám to zdalo ako úplná márnomyseľnosť, ale taký je život...

Vyložili nás v mestečku Nelson na dosť frekventovanej ceste, bohužiaľ ešte pred mestom. Asi aj preto sme si tam približne hodinku postáli. Najedli sme sa a potom nás zobral ďalší Angličan. Ten si tu kúpil dom a chodí sem každý rok na leto. Tvrdil, že Nový Zéland je najlepšia krajina na svete a Nelson je najlepšie mesto na svete. Páči sa mu, že nemá nikdy zimu. Keď je v Anglicku zima, príde sem a naopak. Teraz tu tiež končí svoje prázdniny a o dva týždne odlieta do rodnej zeme. Odviezol nás iba na druhú stranu mesta, napadlo mu, že stojíme na nie práve najlepšom mieste, a pomohol nám.

Na výpadovke správnym smerom sme skutočne hneď chytili ďalší stop. Starší manželský pár na pick-upe. Naložili nás dozadu, kde vozia psov, lebo vpredu boli iba dve sedadlá. Veľmi sa ospravedlňovali, ale nám to ani nevadilo, veď psi tam neboli a my sme mali dosť miesta na sedenie alebo aj ležanie. Viezli nás popri pobreží do dedinky Riwaka iba 40 kilometrov. Na mieste, kde nás vyložili, bol jabloňový sad a pod stromami plno popadaných jabĺk. Išiel som si jedno zobrať a zároveň si odskočiť na WC. Keď som sa vracal, videl som, že Katke zastal usmiaty mladík na veľkom terénnom aute. Keď ma zbadal, nebol dvakrát nadšený, ale čo už mal robiť. Naložil nás a viezol po krátkej rovinke, ďalej cez vysoké kopce, akýsi vysokohorský priesmyk, riadnymi zákrutami, ktoré bral dosť zostra, až bolo Katke trochu zle od žalúdka. Inak bol milý, zastal nám na dvoch miestach, aby sme sa mohli pokochať výhľadom na okolitú zelenú krajinu, ktorá sa ponárala do podvečerného slnka, a urobiť si nejaké fotky. Vyložil nás hneď za kopcami, odkiaľ nás do mestečka Takaka zviezol ujo vracajúci sa domov z roboty.

Takto sme pekne stopovali

Odtiaľto sa dá ísť do Národného parku Abel Tasman, ktorý sme mali v predbežnom pláne. My sme však chceli ísť ďalej na sever, lebo na letákoch z hostela v Pictone sme videli, že na severe Zlatej zátoky sa nachádzajú pekné pieskové duny. Farewell Spit je zvláštny úzky pieskový výbežok do mora, polostrov široký iba niekoľko stoviek metrov sa tiahne 26 kilometrov zo západu na východ a tvorí najsevernejší bod Južného ostrova. Do Takaky sa budeme musieť aj tak vrátiť po ceste späť. Mestečko Takaka je vlastne iba jedna hlavná ulica lemovaná obchodíkmi, kostolíkom a peknými drevenými domami ako z filmov na divokom západe.

Z obecného vodovodu sme si načerpali vodu do fľaše a prešli späť na cestu. Slnko už začalo zapadať a pomaly sme zvažovali možnosť niekde sa utáboriť, keď nám zrazu zastalo staršie terénne auto. Bola v ňom mladá Švajčiarka, ktorá nám povedala, že sa iba tak vozí a vraj nás zavezie kam chceme. K dunám bolo ešte dosť ďaleko a už sa zvečerievalo. Povedali sme jej, nech nás vyloží niekde, kde budeme môcť stanovať. Iba pokývala hlavou, vraj nám spraví výlet. Nato hneď za mestom odbočila z hlavnej cesty, vraj sa nemáme báť, len nám chce niečo ukázať.

Boli tam pramene čistej vody Te Waikoropupu, posvätné miesto Maorov. Bieli osadníci z nich spravili turistickú atrakciu s popisnými tabuľami a drevenými chodníčkami potiahnutými jemným pletivom proti pošmyknutiu. Bolo to malé jazierko, kde vyvierala nádherne priezračná voda. Na hladine plávali kačky a vo vode bolo vidieť ryby. Bola tam aj miestnosť pod zemou s veľkým oknom do jazera. Videli sme pramene na dne jazera, ryby a vodné rastliny. Voda tu dosahuje najväčšiu priezračnosť na svete, okolo 63 metrov. Táto hodnota bola meraná špeciálnymi optickými zariadeniami a blíži sa k teoreticky maximálnej optickej čistote vody, aká existuje. Z ôsmich hlavných prameňov vyviera až 14 000 litrov vody za sekundu. Pre miestnych Maorov predstavovala táto voda od nepamäti posvätnú silu, ktorú používali pri rôznych obradoch. Veria legende, že vo vode býva jedna z bohýň jazier a morí, ktorá je múdra, dobrá a pomáha uvoľňovať podzemné prúdy. Čistí kanáliky, ktorými sa voda dostáva zo zeme na povrch.

Ariale, naša švajčiarska „sprievodkyňa“, mala 27 rokov a pred piatimi rokmi sa vydala na Nový Zéland. Spolu s manželom bývajú v Aucklande, kde študuje fyzioterapiu. Práve je s nejakými kamošmi na chate pri Takake, jej obľúbenom mieste Nového Zélandu. Zobrala nás na pláž pri ceste, kde sme si pozreli západ slnka s výhľadom na celú Zlatú zátoku, a ona z odtrhnutého trsteného listu uplietla kvetinku. Bola milá, uvoľnená a nikam sa neponáhľala, hoci sa stmievalo a my sme predsa len chceli doraziť na miesto nášho prenocovania aspoň za akej-takej viditeľnosti. Začala rozprávať o nejakej vzdialenej pláži, ktorá je vraj najkrajšia na svete, a keď chceme, tak nás tam zavezie. Hoci bude už úplná tma, vysvetlí nám, čo a ako, a môžme tam v pohode prespať. Pred dvomi týždňami tam s manželom trávili noc na deke pod holým nebom. Proste romantika. V mori videli malé tulene. Jej nadšenie sa presunulo aj na nás. Nechali sme sa nahovoriť. Pôjdeme to vyskúšať na vlastnej koži. Išli sme hodný kus po asfaltovej ceste. Tú vystriedala prašná. V kúdole prachu, ktorý sa mútil pred svetlami reflektorov, sme išli ešte hodný kus. Zastali sme v úplnej tme na nejakej lúke pod kopcom. O pláži a mori ani chýru, ani slychu. Ukázala nám turistickú tabuľu, na ktorej bola nakreslená pláž a turistický chodník k nej. Podľa mapky nás čakala nočná prechádzka cez kopec a les. Ariale nachvíľu stíchla. Opýtala sa nás, či počujeme more. To sa skrýva za kopcom, a keď budeme úplne ticho, určite ho začujeme. Počúvali sme, počúvali, ale nič sme nepočuli. Keby tam nebola tá tabuľa, ani by sme neverili, že tam niekde blízko nás je more a pláž. Dôverovali sme jej. Snáď by nás nechcela oklamať. Keď ale videla naše neisté pohľady, ponúkla nám, že nás zoberie späť do Takaky. Nuž ale zas keď sme boli tak blízo najkrajšej pláže na svete alebo prinajmenšom na Novom Zélande, už sme nechceli cúvnuť. Poďakovali sme sa za pekný večer a s batohmi na chrbtoch sme sa vydali do kopca, do tmy. Svietili sme si baterkou pod nohy, aby sme sa udržali na chodníčku, ktorý sa pred nami objavil asi po sto metroch. Išli sme po hrebeni kopca okolo oviec a kráv, ktoré sa vynárali z tmy. Na pravej strane bol dosť prudký zráz dolu. Keď sme nachvíľu zastali, obklopilo nás úplné ticho a pokoj. Chodníček sa zvažoval k plotu, ktorý sme preliezli a prešli do tmavého lesa. Tu sa chodník rozšíril a pod nohami sme pocítili piesok, čo bol neklamný znak toho, že pláž sa blíži. Ako sme vyšli z lesa, celkom zreteľne sme počuli more, ale stále sme ho nevideli. Kráčali sme po pieskových dunách, ktoré mali miestami boky a vrcholce obrastené dlhou trávou. Prišli sme konečne na piesočnatú pláž, ktorá musela byť veľmi široká, lebo more bolo v nedohľadne tmy. Na piesku sme si postavili stan a zabalili sa do spacákov. Široko-ďaleko nebolo nikoho, iba my, milióny hviezd nad nami, súhvezdie Južného kríža a hlasný hukot mora.

Malé tulene

V noci som sa zopárkrát zobudil na hlučný šum mora a podivné zvuky, ozývajúce sa v diaľke. Miestami sa mi zdalo, že je iba pár metrov od nášho stanu. Žeby pri prílive natoľko stúpla hladina, že nám zaplaví stan? Bola to dosť zvláštna predstava, keďže sme nevedeli, ako reálne ďaleko bolo more od miesta, kde sme si v noci za úplnej tmy postavili stan. Vykukol som zo stanu, ale more som nevidel, takže som si pokojne ľahol a spal ďalej.

Ráno sme vstali ešte pred východom slnka. Trochu nevyspatí, uzimení, ale predsa nadšení sme vyskočili zo stanu. Zvedavo sme utekali smerom k moru. Bolo dosť ďaleko, lebo bol práve odliv a my sme stanovali za vysokou dunou. Pláž bola celá piesková, vpravo aj vľavo boli vysoké skaly, ktoré vytvárali nádhernú scenériu, doplnenú oranžovou farbou vychádzajúceho slnka. Odliv vytvoril v oceáne malé skalné jazierko, kde si veselo šantilo päť malých tuleňov. Boli perfektné, plávali vo vode, vyskakovali a bláznili sa ako malé deti. Pri pohľade na toto všetko, v tichu a kráse prírody ,sme si neboli istí, či ešte snívame alebo sme už hore.

Malý nebojácny tuleň

Na neďalekej skale ležala tulenia mama a spokojne odfukovala. Keď nás zbadala, iba pootočila flegmaticky hlavou a nerušene oddychovala ďalej. Asi bola zvyknutá, že tam chodia ľudia. Takto skoro ráno sme tam však boli jediní. Učupení pri morskom bazéniku sme sledovali malé tulene. Nevedeli sme sa ich nabažiť. Nie je to predsa žiadna umelá atrakcia. Nikde vzadu nesedí ich cvičiteľ, nikto im nekáže, ako skákať, nikto im nedáva odmeny. Šantia len preto, že sa im chce. Pretože majú slobodu a šantivosť mláďat. Jedno z nich vyskočilo na breh. Svojim nemotorným pohybom zo strany na stranu sa pomaly približovalo k nám. Úplne blízko. Zľakli sme sa, že nás môže pohrýzť, tak sme kúsok cúvli. Ale ono nás len išlo pozdraviť. Bolo strašne milé. Srsť sa mu na suchu naježila a rozstrapatila. Obrovskými čiernymi očami na nás hádzalo psí pohľad. Potom sme sa už márne snažili privolať ho k sebe. Muselo nám už stačiť len ich vodné predstavenie.

Rozlúčili sme sa s nimi a išli zložiť stan. Bol ešte mokrý od rosy, tak sme ho dali sušiť na slnko. Museli sme po sebe zahladiť stopy. Stanovanie tu bolo zakázané.

Začínal sa príliv. Pozorovali sme ako sa vodou napĺňajú malé jaskyne v skalách. V piesku boli ornamenty, ktoré tam včera vytvorila voda predtým, ako si ju mesiac zavolal spať do oceána. Na brehu boli vyplavené obrovské chaluhy. Parochne zadarmo, pomysleli sme si a už sme si ich skúšali ako v kaderníckom salóne.

Zrazu sme mali dredy až po zem

Pomaly sa morská hladina dvíhala a pohlcovala stále viac a viac pláže. Vrátili sme sa naspäť k tuleňom. Dúfali sme, že slnko už vyšlo dostatočne vysoko, aby cez skalu osvietilo aj morský bazénik. Príliv bol však rýchlejší ako my. Bazénik sa pomaly vytrácal vo veľkosti oceána. Už sme sa k nemu nedostali tak blízko ako predtým.

Zbalili sme stan, batohy a vybrali sa späť na parkovisko, kde nás včera Ariene vyložila v nádeji, že nás niekto zoberie. Po ceste sme stretli ľudí smerujúcich na pláž. Neskôr sme sa dozvedeli, že tá pláž sa volá Wharariki a jej scenéria je fotená do všetkých kníh zachytávajúcich jedinečné krásy Nového Zélandu. Vraj sa tu robia najkrajšie zrkadlové fotky skál. Malé tulene boli pre nás čerešničkou na torte.

Na parkovisku bolo zopár áut, ale všetci práve prišli a nevedno, kedy pôjdu preč. Takže sme tam sedeli a čakali. Nakoniec prišla mladá Nemka, s ktorou sme na pláži prehodili pár slov. Zobrala nás do dedinky Colingwood. Bola tu na praxi zo školy, prenajala si auto a dva týždne cestovala po krajine. Z Colingwood nás zobral mladý chalan na Suzuki Vitara Grand. Už podľa nálepiek na aute bolo jasné, že je obchoďák pre Coca-colu v danom regióne. Bol z Nelsonu a tam mal aj namierené. Zviezol nás do Takaky. Pomerne ľahko a rýchlo sme sa tak dostali z úplnej pustatiny späť do civilizácie. V supermarkete sme si kúpili celé grilované kura, rajčinky, uhorky, chrumkavé bagety a dobre sa najedli. Supermarkety sú tu podobné ako u nás, so širokou ponukou všetkého možného a s približne porovnateľnými cenami.

Wharariki beach

Ubytovali sme sa v hosteli. Kanaďan Paul sa presťahoval na Nový Zéland pred pár rokmi. Kúpil si rodinný dom. Najskôr ho využíval ako malú internetovú kaviarničku. Internet mal v dedinke ako prvý. Neskôr, keď sa internet udomácňoval aj u ostatných obyvateľov, prerobil svoj dom na hostel. Prenajímal dve izby a v tretej býval. Kuchyňa a obývačka boli spoločné. V obývačke mal veľký televízor a každý večer sa pozeral nejaký film podľa výberu hostí. Vládla tam pohodová domácka atmosféra. Okrem nás tam bol ešte párik zo Škótska a jeden Angličan. Všetci sme sa stretávali prevažne v kuchyni, kde sme si varili raňajky a večeru a sedeli spolu za veľkým stolom.

Paul nás hneď po našom príchode zobral do parády. Neprišli sme sem predsa vysedávať v hosteli. Ponúkol nám bicykle, vysvetlil nám čo kde môžeme vidieť, nasadil nám prilby a vystrojil na cestu. Vo vedľajšej dedine sa v skalách skrýval malý kúsok cesty do praveku. Vysoké paprade, staré palmy a hrubé liany v úzkych štrbinách skál. Príjemné spestrenie dňa sme ukončili západom slnka na pláži. Keby nás ešte nečakali tie kilometre šliapania do pedálov. Na konci dňa sme si pomasírovali ubolené nohy a išli spať. Ráno nás čaká ďalšia túra.

Národný park Abel Tasman

Na mape sme si pozreli možnosti výletov v Národnom parku Abel Tasman, ktorý sa nachádzal neďaleko. Dá sa prejsť niekoľkými trasami. Od jednodňovej až po päťdňovú. My sme sa rozhodli pre tú jednodňovú. Mali sme dve možnosti. Buď prejdeme odspodu z Totaranui smerom hore do Wainui, alebo opačne. Pozdávala sa nám prvá možnosť, pretože poobede nám odtiaľ ide autobus do Takaky. Nestopovalo sa nám však ľahko. Nakoniec sme boli radi, že sme sa vôbec dostali do Wanui.

Nádherné scenérie v Abel Tasman N.P.

Počasie bolo krásne slnečné a pred nami sa vynárali stále krajšie a krajšie scenérie. Šliapali sme po turistickom chodníku okolo pobrežia cez neveľké kopce, tropické dažďové lesy pozostávajúce z paliem a papradí vysokých ako veľké stromy, až sme sa dostali na malú čistinku. Tam stála poschodová, drevená, pekne udržiavaná chata. Jej okolie bolo tiež upravené. Bola otvorená. Vošli sme dnu. Na stole bol zošit, kde sa zapisovali turisti a nechávali odkazy pre správcu alebo ďalších návštevníkov. Dalo sa tam totiž prenocovať. V každej zo štyroch izieb boli postele s matracmi, stačilo si doniesť spacáky alebo deku. V dolnej hale bol krb a pripravené drevo na oheň. Úplná idylka pre pekný romantický večer v lone panenskej prírody. Na vonkajšej stene bola zavesená tabuľa, ktorá popisovala minulosť tohto príbytku. Chatu postavili usadlíci v roku 1898 a bývali tu do tridsiatych rokov 20. storočia. Snažili sa tu farmárčiť a upraviť si kúsok pôdy na pestovanie plodín. Príroda však bola silnejšia a oni sa nakoniec rozhodli odísť a skúsiť šťastie inde.

Ani nie sto metrov od chaty bola krásna piesková pláž, a keďže bolo teplo, neváhal som a šupol som sa do studenej vody. Bolo to príjemné osvieženie na celodennej túre. Chodník sa kľukatil cez lesík blízko pobrežia. V jednej časti vyúsťoval na strmé skaly, ktoré končili v mori. Separation Point. Dolu bolo vidieť tulene, ako si ležia a vyhrievajú sa na slnku.

Neskôr sme tu dokonca stretli aj mladého Španiela, ktorého sme videli stopovať v Pictone. On bol na trojdňovej túre s veľkým ruksakom, stanom a spacákom. Abel Tasman je svojou rozlohou 225 kilometrov štvorcových najmenší park na Novom Zélande, ale svojou krásou patrí určite k tým najväčším.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Z Nového Zélandu cez Austráliu a Áziu na Slovensko.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.