Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

POSOLSTVO

(I. časť)

EMILY D. BEŇOVÁ

Autor: © Emily D. Beňová, 2017

Obálka: © Adriána Švárna

Korektúra: Andrea Jurčová

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o.

Rok vydania: 2017

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-89861-69-9

ISBN MOBI: 978-80-89861-70-5

„To, kým som, jednoducho nedokážem zmeniť a jediná možnosť, ako sa s tým naučiť žiť,

je vyrovnať sa s tým.“

Nikdy som nebola úplne obyčajným človekom.

Aspoň nie takým obyčajným, akým boli moji rovesníci a akým som si vždy priala byť.

1. Otvorená kniha

Volám sa Madison Williamsová, no všetci ma oslovovali ako Madyne. Keď sa začal písať tento príbeh, môj vek dosiahol dvadsaťdva rokov a žila som s babičkou v Sydney. Na mamu som si vôbec nepamätala, nemala som dokonca ani jej fotku. Vedela som o nej len to, čo mi vravela stará mama. Jej rozprávanie sa za každých okolností končilo rovnako – mama jedného dňa proste zmizla a nikto o nej už viac nepočul.

A otec? O ňom babka vedela len zopár drobností. Vraj sa so ženou, ktorá ma porodila, spoznali v knižnici, kde pracovala. Ich vzťah trval sotva dva mesiace a babičke ho nikdy nepredstavila. Dokonca nepoznala ani jeho meno. Mama otca opustila, keď ma čakala. Či o mne vedel, to neviem, ale nikdy sa o mňa nezaujímal.

Babička bola úžasná bytosť, no občas som si myslela, že to v hlave nemá úplne v poriadku. Posledné mesiace zle spávala a mávala o mňa panický strach, niekedy to prechádzalo až do paranoje. Chvíľami desila aj mňa. Ak blúznila zo sna, zakaždým rozprávala o akýchsi studených neľudských bytostiach, ktoré nám chceli ublížiť. Často pri tom volala o pomoc. Kričala, že vidí krv, a prosila ma, nech ujdem, kým je čas. Snažila som sa ju upokojiť, že nič z toho neexistuje, že to bol iba zlý sen.

Svet bol krutý a plný nebezpečenstiev. Znepokojovala ma predstava, že na babkiných zlých snoch mohlo byť niečo pravdivé. Lenže mňa trápilo ešte niečo. Moje telo sa správalo divne. Priemerný človek potrebuje denne aspoň sedemhodinový spánok, mne stačili tri hodiny. A mala som aj iné „hendikepy“, ktoré sa vymykali normálu.

Jedným z nich boli nevysvetliteľné bolesti. Premýšľala som, či to nie je niečo vrodené, nejaká porucha, ktorá sa objaví počas každého splnu a trvá iba jednu noc. Keby som verila na zúbkovú vílu a podobné nezmysly, uvažovala by som nad lykantropiou, no logika jednoducho nepustila. Muselo to mať nejaké rozumné vysvetlenie, i keď na žiadne som zatiaľ neprišla.

Bolesť najprv začínala pod kožou, akoby mi do nej bodali stovky ihiel. Postupne prechádzala žilami a pohlcovala zvyšok tela. Keď sa začal blížiť spln, pochytila ma panika, že znova budem musieť pretrpieť tú príšernú noc.

Neraz som pomyslela na smrť. Obklopovali ma však ľudia, ktorí mi boli oporou napriek tomu, že nevedeli o mojom súžení. Jeden z nich bol Hank, náš sused. Mal úchvatnú schopnosť získať si dôveru ľudí, hneď ako sa s nimi pustil do reči.

Ideálny partner pre mňa, teda podľa babičkiných slov. Nevedela som, ako na to prišla, no nemali sme na to rovnaký názor. Hank bol síce úžasný človek, skvelý kamarát a spoľahlivý kolega, no tam to končilo. Vo vzťahu s ním by som sa cítila ako s nevlastným bratom.

S babkou sme žili v okrajovej časti Sydney, ktorá bola povestná svojou kriminalitou. Ulica je ulica a ako taká je vždy najlepšou učiteľkou. Poznala som tam každú lampu, zákutie či sprejovú maľbu na stene budovy. Dokonca aj každého zlodeja či dílera, ktorý tam kedy zasmrdel.

Snívala som, že odtiaľ jedného dňa odídem na nejaké krajšie miesto a starkú vezmem so sebou. Často sme hrkútali o malom domčeku so záhradkou, nízkym bielym plotom a mačkou, ktorá by jej robila spoločnosť, samozrejme, v čase mojej pracovnej vyťaženosti.

Ďalšou oporou mi bola Leslie Bleerová, spolužiačka zo školy a dobrá priateľka. Popravde? Jediná priateľka. Zatiaľ čo ona pracovala ako sekretárka v malej stavebnej spoločnosti, ja som drela ako čašníčka v starom zatuchnutom bare na predmestí.

Bol to najhorší pajzel v Sydney. Za iných okolností by som do takého podniku nevkročila. Bohužiaľ, bieda a zúfalstvo človeka prinútia zájsť až do krajnosti. Veľmi ťažko by vás tu postretlo niečo príjemné. No ak by ste mali chuť poriadne sa opiť lacným alkoholom, nechať sa okradnúť či zmlátiť na kašu, toto miesto na to bolo ako stvorené.

Čierny dingo dýchal nepokojom už na ulici a každý rozumný človek sa mu radšej okľukou vyhol. Našli sa však aj takí, ktorí vstúpili, či už pre neznalosť miestnych pomerov, pokúšanie osudu, alebo z obyčajnej zvedavosti. V takej chvíli som sa modlila, aby niektorý z podnapitých kunčaftov nevstal a nerozbil aj s návštevníkom celý bar.

Pracovať tu bolo nielen drsné, ale aj ponižujúce, a preto stará mama o Čiernom dingovi nič nevedela. Uverila milosrdnej lži, a tak si myslela, že obsluhujem v slušnej reštaurácii.

Aj Čierny dingo sa nazýval reštauráciou. Až na to, že tam varil umastený starigáň, ktorého výtvory sa takmer nedali jesť, a obsluha sa neoháňala jedálnymi lístkami ani metličkou, aby zo stola zhodila omrvinky.

Môj život bol:

Nanič, kvôli práci čašníčky v takzvanej reštaurácii, kde bolo všetko tmavé, špinavé a smradľavé vrátane zákazníkov, ktorí nevedeli ani poďakovať. Otrasný, keďže som žila vo štvrti, kde hocaké neuvážené slovo mohlo znamenať problémy. Ubíjajúci, brodiac sa z dlhu do dlhu, a neznesiteľný, pretože som veľmi túžila dosiahnuť niečo viac, ale vedela som, že na tomto otrasnom mieste budem tvrdnúť naveky.

Uspokojivý, pretože napriek drsným podmienkam som mala domov. Povzbudivý, stále tu pre mňa bola stará mama a dvaja priatelia a príjemne nevyspytateľný, z času na čas sa udialo niečo nové, niečo bláznivé a podnecujúce.

Držala ma však nad vodou práve skutočnosť, že aj keby som tu zostala tvrdnúť do konca svojho nenaplneného života s ostatnými skrachovancami, predsa len budem široko-ďaleko jedinečná.

Pri narodení mi do vienka vložili atypický dar, ktorý patril iba mne a ktorý by mi ani tí najvychýrenejší zlodeji z našej štvrte neboli schopní vziať. Bol mojou neodmysliteľnou súčasťou a napriek tomu o ňom nikto nič netušil.

To som si aspoň myslela.

2. Dar od otca

V posledných dňoch bola starká ako vymenená. Vysedávala v hojdacom kresle v obývačke a neprítomne hľadela na televízor. Dnes sa dokonca ani nehojdala ako zvyčajne. Nevnímala ani to, že jej náročky prechádzam popred obrazovku.

Keď sa konečne pohla a uvedomila si, že som na odchode, celkom ožila. „Ty už ideš? To už je toľko?“

„O chvíľu je tu Hank, no nie som si istá, či pôjdem do práce.“

Starká sa zamračila. Nerozumela mi.

„Zdáš sa mi čudná. Ak sa necítiš dobre a chceš, aby som zostala...“

„Ale kdeže,“ zastavila ma. „V reštaurácii ťa potrebujú,“ usmiala sa a sťažka vstala. Kreslo sa rozkolísalo a na pár sekúnd upútalo moju pozornosť. „Len pokojne choď. Nič mi nie je.“

„Nezdá sa mi, že by si bola v poriadku. Vidím, že ťa niečo trápi. O čo ide? Ak sa niečo deje, mala by som to vedieť.“

„Naozaj sa nič nedeje, dcérka. Pokojne choď a so mnou si nerob starosti.“ Podopierajúc sa palicou ma obišla.

„Ako si nemám robiť starosti, keď vidím, že sa niečo deje. O čo ide?“ Nasledovala som ju do kuchyne. „Starká, chcem vedieť, čo ťa trápi, a nehovor, že nič, lebo to nie je pravda.“

Začula som zaklopanie na dvere. Prišiel Hank a to starkú zachránilo pred mojimi otázkami.

„Naozaj sa cítiš dobre?“

„Ale samozrejme.“

Vzdychla som si a prikývla. „Tak idem, no ešte sa o tom porozprávame. Jasné?“

„Vedela som, že to povieš.“

„A čo čakáš? Posledné týždne chodíš ako mátoha. Najprv som si myslela, že ťa trápia kĺby, no je ti niečo iné. Chcem vedieť čo, takže sa priprav na to, že až sa vrátim z práce, pozhovárame sa.“

„Ešte nie je čas na takéto rozhovory.“

Spozornela som. „Aké rozhovory?“

„Jedného dňa ti všetko poviem, ak to bude nevyhnutné.“

Ak to bude nevyhnutné? Ako to myslela?

Pozrela cez okno v kuchyni a pokrútila hlavou, akoby sa jej čosi znepáčilo. „Začína sa zmrákať. Nezabudni na dáždnik a už mu konečne otvor.“

Prepánajána, veď Hank stojí pred dverami!

Letela som otvoriť. Privítala som ho milým úsmevom. „Čauko.“

Jeho hnedé oči zablikotali nadšením. Bolo mi jasné, že ma rád vidí. „Ahoj,“ odzdravil a rukou si prehrabol tmavé vlasy, večne uhladené dozadu. Zmeral si ma pohľadom a nadvihol obočie. „Vyzeráš skvelo.“

„Ďakujem.“

„Môžeme ísť?“

„Len si vezmem bundu a dáždnik. Poď dnu.“

Hank ochotne vstúpil, ticho za sebou zavrel dvere a ja som sa zatiaľ obliekla. Bol marec, čo v Sydney znamenalo začiatok zimy, a vonku začínalo byť chladnejšie. Stmievalo sa a oblohu v diaľke kde-tu preťal vzdialený záblesk.

„Dobrý podvečer, pani Williamsová,“ zvolal Hank z chodby, až celým domom zaburácalo.

„Vitaj, Hank.“ Starká mu vrátila pokrik v podstatne príjemnejšej hlasitosti a vykukla z kuchyne. „Dlho si u nás nebol na čaj.“ Podišla k nám a venovala mu akýsi podivný pohľad. Bol to presne ten druh pohľadu, ktorý v sebe nesie tajnú správu. „Začínaš ma zanedbávať, mladý muž,“ pohrozila úsmevne a Hank sa len usmial.

„Posledné dni som mal priveľa práce. Ale zajtra mám čas. Ak by som mohol... Rád prídem,“ uzavrel opatrne.

Nemusela som sa naňho ani pozrieť, aby som vedela, že pri poslednej vete sa spýtavo díval na mňa. Cítila som jeho napätý pohľad a nebolo mi to príjemné. Vedela som, že Hank ku mne prechováva silnejšie city, a mne preto bolo trápne. Aj preto som nechcela, aby k nám chodil veľmi často.

„Príď. Budeme rady, že, Madyne?“

Mala som chuť zanadávať. Starká veľmi dobre vedela, ako neznášam, keď hovorí aj za mňa. V takých chvíľach mi zostávalo iba zo slušnosti prikývnuť. Nechcela som Hanka uraziť, preto som sa prinútila k úsmevu. „Určite.“

Tesne pred odchodom som starkú počastovala vyčítavým pohľadom a otočila sa späť k Hankovi. „Ideme!“ zavelila som a on prikývol. „Tak ahoj, starká, a zamkni sa!“ Schmatla som ešte dáždnik, Hanka za bundu na ramene a vytiahla ho von.

***

Vzduchom sa niesla vôňa blížiaceho sa dažďa a chystala sa pohltiť pach zvíreného prachu. Kráčali sme ulicou, ktorá ešte na pár minút patrila deťom tejto štvrte, a Hank prehovoril. „Aká bola dovolenka?“

„Zdalo sa mi, že som doma celú večnosť.“

Uchechtol sa. „Veď si mala len týždeň.“

„Asi budem vorkoholik.“

„Hádam to nie je nákazlivé.“

Zasmiala som sa. „Určite nie.“

„A čo starká? Vyzerala dnes akosi bledo. Pohádali ste sa?“

„To vôbec nie. Niečo ju trápi, ale ani za svet mi to nechce povedať. Už niekoľko týždňov je akási divná. Lenže ona vždy opakuje, že je v poriadku.“

„A čo ak je?“

„Nie je. Vidím, že sa niečo deje, iba zatĺka. Vytáča ma to.“

„Možno ju len niečo bolí a nechce ťa tým zaťažovať.“

„Ja neviem. Možno. A čo Franco? Už varí lepšie?“ Naposledy náš nový kuchár v Dingu uvaril čosi, čo sa ani zďaleka nepodobalo na rybu na masle. Ešteže Suzannin Jack Russel bol ochotný zošrotovať všetko.

„Nie, varí rovnako odporne. Predvčerom mu prihorela omeleta. Ešte vždy to tam zapácha.“

Vedela som si to živo predstaviť. Nič príjemné pre môj citlivý noštek. „Kde ho Suzanne vôbec našla?“

Hank sa zasmial. „To netuším.“

„Nejaké novinky?“

„Hmmm,“ zamyslel sa s hĺbavým výrazom. „Máme nového hosťa.“

„Fakt?“ Takáto nečakane pozitívna správa vedela potešiť. V mojom živote nebolo veľa príjemných zmien, tobôž v pajzli, ako je Čierny dingo. Preto ma každá odchýlka od stereotypu vedela nadchnúť. „A žiadne bitky?“

„Ani ň.“

„Chceš tým povedať, že ten nový obišiel bez bitky? Ani monokel?“

„Nik sa ho ani nedotkol. Je to Suzannin nápadník. Teda, skôr je to naopak,“ spresnil so smiechom. „Podľa všetkého sa doňho zamilovala.“

Zamilovala? Vybuchla som do smiechu, až sa mi zatriaslo brucho.

„Netáram. Je to pravda. Hovorí len o ňom a zakaždým, keď vojde, pribehne k nemu a venuje sa mu ako nikomu inému. Akurát má smolu. On ju takmer nevníma.“

Suzanne bola našou šéfkou. Prsnatá tmavovláska s hnedými očami, plnými perami a na svoj vek výstredným štýlom obliekania. Na to, že mala dva roky po tridsiatke a bola skutočne pekná, sa správala ako pubertiačka. Ľahkovážna a skoro stále povrchná. A čo sa týkalo jej súkromného života? Nuž, poriadna pobehlica. Aj preto som pri slove zamilovaná tak vyprskla.

„Tá je zamilovaná možno tak do jeho peňaženky. Akoby si ju nepoznal.“

„Veď práve, že ju poznám. Ten týpek vôbec nevyzerá, že by bol bohatý, a aj tak sa oňho zaujíma. Vlastne pochybujem, či vôbec má nejaké konto. Je úplne obyčajný. Elegán, to musím uznať, no pripomína skôr jedného z nás než nejakého zbohatlíka.“

Z jeho pohľadu sa dalo vyčítať, že si ho práve predstavuje. Žeby sa Suzanne skutočne zamilovala? O tom som dosť pochybovala. Poznala som ju. Suzanne nedokázala milovať okrem seba žiadnu ďalšiu osobu a už vôbec nie chlapa bez peňazí. Taký pre ňu nemal žiadnu cenu. Ak nemala z chlapa čo vyťažiť, nezaujímal ju. Ak áno, ťažila, kým sa dalo, a ak už nebolo čo, odkopla ho.

„Pravdepodobne ju zaujal nejako ináč,“ hádal Hank.

„Tipnem si. Bol dobrý v posteli.“ Toto mohol byť tiež jeden z dôvodov.

„Určite by sa pochválila, keby už niečo bolo. Nevšíma si ju a ona je z toho na nervy.“

„Povedzme si úprimne, konečne niekto.“ Suzanne bola skutočná kráska a s mužmi to vedela. Preto bolo prekvapujúce, že ju niekto odmietol. Niežeby ma to tešilo, to nie, priala som jej len to naj, no aj tak som bola rada, že jej niekto konečne ukázal, že nemôže mať všetko, na čo si ukáže. „Možno je šarmantný.“

„Čo ti ja viem?“ pochybovačne sa zamýšľal Hank. „Nevyzerá zle, no nevyzeral, že by túžil po ženskej spoločnosti. Lepšie povedané, že by túžil vôbec po nejakej.“

„A čo keď je na chlapov?“

„Hahaha,“ rozosmial sa hurónsky. „Asi si začnem dávať pozor na zadok,“ rehotal sa ďalej.

„Neboj sa, ochránim ťa. S táckou sa viem obracať perfektne.“

„O tom nepochybujem,“ povedal pokojnejšie. „Nie, asi nie je ani teplý. Možno sa mu Suzanne iba nepáči. Ktovie? Je divný. Vždy si objedná čistú sódu a sedí celkom sám až do záverečnej. Nikdy s nikým nehovorí, a ako som si všimol, zákazníci sa mu vyhýbajú. Akoby sa ho báli. Aj preto budem rád, ak si ho nebudeš priveľmi všímať.“

„Vďaka za radu.“

„Vždy tam iba tak sedí a obzerá sa,“ pokračoval zamyslene. „Mám pocit, že tam na niekoho čaká.“

„Takže ďalší čudák, ktorý čaká na spasenie?“

„Veď k nám chodievajú len takýto.“

Prikývla som, lebo to bola smutná pravda.

Pred vchodom do podniku sme zastali a Hank otvoril dvere. Vstúpil ako prvý a ja hneď po ňom. Mojim nosom sa prehnal ťažobný krčmový puch a smrad po čomsi spálenom, zrejme vajíčok, ma ovinul ako tesný závoj. Vyhrávajúca rocková hudba, ktorá bola Dingovou neodmysliteľnou súčasťou, revala až tak, že nebolo počuť ani vlastné myšlienky. Tak nahlas tuším ešte nikdy nebola. Vzápätí sa však stíšila a od baru nám zamávala Suzanne.

„Vitaj späť, Madyne.“ Práve utierala opláchnuté poháre a z jej cigarety, tlejúcej v popolníku na pulte, sa v jemných špirálach vznášal kúdolček dymu. Červené a modré svetlá nad pultom farbili jej solárkom opálenú pokožku a jej havraním vlasom vdychovali zvláštny bordový nádych.

„Ahoj,“ odzdravila som a prešla k nej za bar, aby som sa tam zložila.

„Aká bola dovolenka?“

„Fajn. Ako ste sa tu mali vy?“

„Ušlo to, no dosť bolo rečí. O chvíľu začnú prichádzať naši ctení hostia a ešte nie sú poskladané stoličky,“ pripomenula a vzala si zapálenú cigaretu.

***

Bar sa naplnil neuveriteľnou rýchlosťou, no zjavne to nebolo nedočkavosťou zákazníkov, ale počasím, ktoré sa každou minútou zhoršovalo. Starká mala predsa len pravdu, keď vravela, že bude pršať, pretože tesne po deviatej sa spustil taký hustý lejak, že sa do baru prišiel schovať aj zamilovaný pár. Usadili sa na barové stoličky a objednali si ovocný čaj. Hnedovlasá žena zhruba v mojom veku si kúpila aj balíček žuvačiek a privinula sa k mladíkovi, ktorý vyzeral byť o dosť starší než ona.

Suzanne sa tešila, že sme takí plní, a ja som si začínala zúfať od bolesti, ktorá pochytila moje nohy rýchlo a nekompromisne. Bolo takmer desať hodín, bar praskal vo švíkoch a vonku stále vyčíňala búrka. Podnapití hostia boli čoraz drzejší a ja som každou ďalšou sekundou strácala trpezlivosť.

Prekontrolovala som si objednávku a Hank mi zatiaľ pripravoval nápoje. Suzanne už celú hodinu postávala za barom a zízala na dvere, akoby sa ich snažila otvoriť pohľadom. Až som sa nad tým pousmiala.

„Odskočím si,“ povedala zrazu a vstala z miesta. „Hneď som späť,“ dodala ešte a prešla okolo nás ako mátoha.

Hank zavrtel hlavou a zasmial sa.

„Všimol si si, kam celý čas pozerá?“

„Na dvere,“ povedal a oprel sa rukami o pult. „Asi čaká na toho chlapíka. Riadne jej pomotal hlavu.“

To sa jej ozaj nepodobalo. „Rada by som ho spoznala.“

Hank pokrčil čelo, akoby nerozumel, a pritom to bolo celkom jasné.

„Chlap, ktorý ukradne Suzanne všetky myšlienky, musí byť buď hriešne pekný, alebo neuveriteľne zazobaný.“

Môj kolega kývol hlavou a zvažoval, čo som povedala. „To prvé... Nie som na chlapov, no musím uznať, že má niečo do seba. O tom druhom dosť pochybujem.“

Zamrkala som. „Prečo?“

„Uvažuj,“ pobádal ma. „Prišla by si sem, keby si mala peniaze?“

Porozhliadla som sa po podniku, ktorý nevyzeral ani trochu luxusne, a moja tvár sa skrivila znechutením. „Máš pravdu. Mať peniaze, nevstúpim sem ani náhodou.“

Dvere zarachotili znova. Vstúpili dvaja mladíci, ktorých som dobre poznala. Boli známou firmou z blízkeho okolia. Všetci ich poznali pod prezývkou Bieli gangstri, čo ich skutočne veľmi dobre vystihovalo.

Schmatla som pripravené nápoje a vykročila medzi stoly, aby som obslúžila. Pozbierala som prázdne poháre a fľaše a zastavila sa aj pri stole s dvoma známymi. „Čo vám prinesiem?“ mrkla som na nich.

„Dve veľké pivá a dvakrát biely rum,“ objednal jeden z nich a prižmúril oči, akoby ho na mojej tvári čosi zaujalo.

„Ešte niečo?“ spýtala som sa akože ochotne. Dvere na podniku zatrepotali znova.

„Ja ťa poznám,“ povedal zrazu mladík sediaci ďalej odo mňa a mávol pred sebou rukou. „Jasné. Poznám ťa.“

„Isteže. Chodíš sem celkom často. Takže dve veľké pivá a dvakrát biely rum. Hneď to bude,“ uzavrela som a pohla sa k odchodu, keď ma ten, čo bol bližšie ku mne, zrazu schmatol za predlaktie.

„Nie, nie. Spomínam si. Si tá baba z uličky.“

Aká baba? „Pusti ma!“ zavrčala som nepriateľsky. Hneď bol pri mne Hank, odhodlaný okamžite konať.

„Buď ju pustíš, alebo ťa vyrazím cez zavreté dvere,“ zagánil zúrivo a mladík stuhol. Tuším, že si v duchu zrátal svoje a Hankove kilá, pretože ma bez slova pustil a zdvihol ruky na znak mieru.

„V pohode, kámo. Len sme sa zhovárali,“ vyhlásil a oprel sa na stoličke. Zrazu bol krotký ako baránok a Hank ma ťahal späť k baru.

„Si v poriadku?“

„Jasné, že som. O nič nešlo.“

„Čo od teba chceli?“

„Táral niečo o tom, že som nejaká baba z uličky. Zjavne si ma s niekým splietol. Poznáš týchto ožranov. Vždy niečo tárajú. O nič nešlo.“

„Ak by na teba ešte raz niečo skúšal, vykopnem ho von.“

„Pokojne, ale podľa mňa si už netrúfnu.“

„To by som im aj radil. Čo si vlastne objednali?“

„Pivá a biele rumy. Ako vždy. Musím bežať. Prišiel niekto ďalší.“

Hank prikývol a ja som sa pobrala k ďalším stolom, aby som vymenila popolníky a obslúžila ďalšieho zákazníka.

Zaplnila som tácku keramickými miskami s ohorkami cigariet a hneď na to prešla k osamotenému mladíkovi. „Čo prinesiem?“ zopakovala som otrepanú frázu a pohľadom som preletela popolník s obitým okrajom. Ten musel ísť do koša. Pre istotu som letmo prekontrolovala aj zvyšné, aby som vedela, koľko ich pôjde do odpisu, a muž medzitým odpovedal.

„Poprosím vás sódu. Pol litra.“

Sódu?

Tajný ctiteľ Suzanne!

Zdvihla som zvedavý pohľad od podnosu. Chcela som vedieť, čím tento muž Suzanne tak uchvátil. Predstavovala som si ho všelijakého, plešatého aj pupkatého, no to, že zbadám stelesnenie krásy, som nečakala. Chvíľu som len stála a zízala naňho. Úplne som prepočula, čo si objednal.

Jeho tvár bola bezchybná, mal krásne krojené pery a havranie vlasy sa mu pod kvapkami dažďovej vody leskli. To, čo ma však kompletne odrovnalo, boli jeho oči. Modré ako nebo na pravé poludnie. Jeho pohľad ma obral o všetky myšlienky, mal hypnotizujúcu silu. Už som sa nedivila, že z neho bola Suzanne tak mimo. Veď aj ja som ledva dýchala.

„To máte šošovky?“ vyletelo mi z úst a on sa zarazil.

„Nie.“

Och. Spamätala som sa a zavrela hlavou. „Prepáčte, ja len že som také dúhovky ešte nikdy nevidela.“

„Prineste mi, prosím, tú sódu.“

„Iste. Hneď to bude,“ zamumlala som a podala mu utierku, aby si ňou utrel vlhkú tvár. Lenže on sa uhol. Bol mojím gestom prekvapený, možno pomýlený. „To je na tvár. Je čistá, nebojte sa.“

„Ďakujem, ale to nie je potrebné.“

„Ja nehryziem,“ podotkla som pobavene a on sa uškrnul.

„Ja áno,“ povedal pokojne a široko sa usmial, až sa mu zaligotali zuby. V líčkach sa mu objavili také čarokrásne jamôčky, že keby tam ostali trocha dlhšie, pravdepodobne by som mu hneď sľúbila doživotnú vernosť.

Zasmiala som sa. „Lenže ja sa nebojím,“ vyhŕkla som trochu koketne, čo sa mi podarilo ani neviem ako, a on sa znova pousmial. Vzal si ponúkanú utierku a poďakoval úklonom hlavy.

Kým som sa ja s táckou vzďaľovala, pretrel si tvár a zrazu stuhol, akoby si na niečo spomenul. A asi to nebolo nič príjemné, lebo hneď na to sa zamračil ako čert a zovrel utierku tak silno, akoby ju chcel rozdrviť. Zapochybovala som, či som utierky nepoplietla a náhodou mu nedala špinavú. Srdce sa mi rozbúšilo ako o život.

„Stalo sa niečo?“ zháčil sa Hank, ktorý bol zrazu pri mne.

„Nič, ja len...“ Znova som pozrela na mladíka v rohu a dúfala, že mi aspoň niečo naznačí. Lenže ďalej na mňa iba zúrivo hľadel, akoby som mu strašne ublížila. Možno tá prekliata handra skutočne páchla za alkoholom. Čosi také by nahnevalo aj mňa, ale nie až tak, aby som vinníka chcela zabiť.

„Madyne, čo je? Si v pohode?“ Hank si znova vynucoval moju pozornosť. „Necítiš sa dobre?“

„Nie. Som v pohode,“ zaklamala som a ešte raz sa pozrela na mladíka, no už bol preč. Ani som nepočula buchnúť vchodové dvere. Jediné, čo po ňom zostalo, bola tá nešťastná utierka.

„Už odišiel,“ ozval sa Hank celkom pokojne. „Ten chlapík sa mi nepáči, snaž sa ho ignorovať.“

„Videl si tie vražedné pohľady? Dokelu, asi som mu dala špinavý ručník.“

„To je jedno. Snáď sa už nevráti.“

***

Moje prvé kroky viedli do kúpeľne, tak ako každé ráno predtým. Hlavu som mala plnú neznámeho muža, ktorý ma uchvátil rovnako ako Suzanne. Netušila som, čo bol zač, no bola som si istá dvoma vecami. Určite nepatril do našej štvrte a tá utierka bola v poriadku – skontrolovala som ju, keď odišiel.

Vyčistila som si aj zuby a natiahla sa po hrebeň. Letmo som sa skontrolovala v zrkadle a div mi nezabehlo. Oproti mne stála žena s nádhernými plavými vlasmi a šokovaným výrazom. Srdce sa mi rozbúšilo ako šialené.

Neveriacky som si oboma rukami pozhŕňala vlasy dopredu, aby som sa na ne pozrela zblízka, a oblial ma pot.

Moje vlasy nikdy nevyzerali tak zdravo ako dnes a ešte nikdy neboli také jemné. Predtým pripomínali inštalatérske konope, no teraz... Akoby mi s nimi nejaký kaderník urobil zázrak. Lenže ja som u žiadneho nebola. Nerozumela som tomu, čo vidím. Prehodila som si vlasy späť dozadu a natočila sa, nech vidím, ako mi ležia na chrbte, a zažila som ďalší šok. Vlasy mi nielen ožili, ony mi za noc dokonca podrástli o dobrých desať centimetrov. To predsa nebolo možné. V jemným vlnách mi siahali až k zadku a leskli sa ako pravé zlato. Naprázdno som preglgla a poštípala sa na ruke.

Naozaj som nesnívala.

V panike som na sebe skontrolovala všetko, čo sa skontrolovať dalo. V tvári som bola stále rovnako bledá, aj kruhy pod očami patrili mne, všetko ostatné bolo ako predtým, no vlasy... tie vlasy neboli moje.

Vybehla som z kúpeľne a trielila do kuchyne, kde postávala stará mama. Práve popíjala svoju rannú kávu, a keď ma zbadala, skamenela. Aj ona si ten rozdiel všimla.

„Madyne,“ šepla bez dychu. Vyzerala, že sa jej o chvíľu urobí zle. Rýchlo som k nej priskočila a pomohla jej sadnúť si.

„Starká, je ti zle?“

„Nie, len...“ zavrtela hlavou a znova si ma zdesene prezrela. „Myslím, že je čas vyložiť karty na stôl,“ povedala s desivou vážnosťou a mne bolestivo stiahlo žalúdok.

„Ako to myslíš? Ty vieš, čo sa so mnou robí?“

Prikývla, no mne takáto odpoveď nestačila.

„Tak hovor!“

Babičkine oči sa zaleskli slzami a pery sa skrivili žiaľom. Šálka v jej prstoch ticho zacinkala. Roztriasli sa jej ruky a mne z pohľadu na jej úzkosť stislo srdce. Položila svoj čaj na stôl a znova sa na mňa pozrela. „Verila som, že sa to nestane. Dúfala som, že...“ Povedala to takým záhadným a sklamaným spôsobom, že mi začalo byť do plaču. Jej výraz ma desil.

„Čo? Čo sa nemalo stať? O čo tu ide? Starká,“ oslovila som ju prosebne. „Hovor, preboha.“ Zaklipkala som očami, aby som zahnala slzy, ktoré mi kalili zrak, a pozrela som na utrápenú ženu ešte nástojčivejšie. „Babi.“

„Sadni si, srdiečko. Porozprávame sa.“ Starou pochudnutou rukou potľapkala stoličku po svojej ľavici.

Poslúchla som ju. Jedna moja časť bažila po pravde, tá druhá, ustráchanejšia, aj vďaka babkinej reakcii už nechcela nič vedieť.

„Musím ti niečo povedať o otcovi.“

„Vravela si, že ho nepoznáš.“

„Nebola to úplná pravda.“

Pocítila som krátky záchvev sklamania. Doteraz som bola presvedčená o tom, že stará mama je jediná žena, ktoré mi nikdy neklamala.

„Mlčala som, pretože som dúfala, že ty nikdy nebudeš ako on. Žiaľ, moje modlitby neboli vyslyšané a ty sa už meníš.“

„Mením?“ Srdce ma udrelo do hrude z celej sily, až ma kdesi tam vzadu pichlo.

„Keď ho sem tvoja matka prvý raz priviedla, netušila som, kým je.“

„Tvrdila si mi...“

„Klamala som,“ umlčala ma. „Nechcela som, aby si poznala pravdu. Nechcela som, aby si vedela, čo bol zač, lebo som verila, že k tomuto rozhovoru nikdy nedôjde. Mýlila som sa. Tomu, čo ťa čaká, sa vyhnúť zjavne nedá.“

„Nerozumiem, o čom hovoríš.“

„Od ľudí je ich druh skoro nemožné rozoznať. Odlišujú sa iba niekoľkými... anomáliami. Tvoja mama celý čas vedela, kým je a aký je pre ňu nebezpečný. Ja som sa to dozvedela, až keď sa vrátila domov. Povedala mi, že je tehotná, a preto musela odísť. Ušla od neho skôr, ako by vám mohol ublížiť.“

„Prečo by nám ubližoval? Bol to nejaký psychopat alebo čo?“

„Tvoje bolesti... Áno, viem o nich. Už dávno som si všimla, že sa s tebou niečo deje, no myslela som si, že sa to zastaví. Som hlúpa stará baba,“ povzdychla si sklamane. „Dokonca aj za tvoju nespavosť môže to, kým nakoniec budeš. A vlasmi sa to neskončí.“

Otázka, ktorú som mala na jazyku, nechcela von. Bála som sa odpovede, lebo určite musela byť strašná. Celé roky som čakala na túto chvíľu. Túto otázku som si pripravovala azda miliónkrát a zrazu, keď mala prísť, nechcela ísť von. Bolo však načase zahodiť všetky obavy a vzmužiť sa.

„Na koho sa mením? Alebo lepšie bude, ak sa opýtam, na čo?“ Hlas sa mi zradne zlomil a po krížoch mi stiekla studená kvapka potu.

Stará žena spustila pohľad a dole tvárou sa jej skotúľala ťažká slza.

„Tak hovor!“ Od strachu a zúfalstva som zvýšila hlas a starká sa žalostne rozplakala. Rukami si zakryla tvár, no potom sa vzchopila a pozrela sa mi priamo do očí.

„Ty, ty si...“ koktala a mojím srdcom znova silno trhlo. Bolo to ako čakať na vynesenie rozsudku a dúfať, že aj keď to vyzerá hrozne, stane sa zázrak. „Si... Ty si... upír,“ šepla. „Teda, ešte nie, no za chvíľu ním budeš.“

Upír? Fajn. Preskočilo jej. „Starká, ty... ty si sa... zbláznila,“ zasmiala som sa. Toto som naozaj nemienila počúvať. Vstala som zo stoličky a nesústredene sa prešla po kuchyni. „Prečo si zo mňa robíš srandu? Niečo také predsa nie je možné, veď to vieš.“

„Kiežby si mala pravdu.“

„Niečo také ako upíri a... a vlkolaci... To predsa... Je to blbosť! Neexistujú tak ako škriatkovia či víly. Mňa predsa nikto nepohrýzol. To predsa...“ strácala som slová. Takéto tvrdenie bolo predsa neakceptovateľné. „Ty naozaj veríš tomu, čo si mi práve povedala?“

„Samozrejme, že áno. Ty si sa takto narodila, dievčatko. Máš to už v sebe,“ povedala a tiež vstala. „Nikto ťa nemusel pohrýzť.“ Pristúpila ku mne a pokračovala. „Tvoj otec bol upír, Madyne. Preto máš tento dar.“

Zamrkala som. Vedela aj o tomto?

„Viem, že myšlienkou dokážeš hýbať predmetmi. Videla som, ako to robíš.“

„Neverím tomu, čo mi tu hovoríš. Nejestvuje to.“

„Viem, že to znie neuveriteľne, no uvažuj. Tvoja nespavosť a tie bolesti. Meníš sa, čo je očividné, a dokážeš hýbať vecami. To nedokáže každý.“

„Ja viem, ale...“

„Ťažko sa tomu verí, možno som ti to mala povedať už dávno. Už keď si začala robiť tie desivé veci, no verila som, že si len výnimočná a nepremeníš sa.“

„Ty nežartuješ.“

„Nie.“

Pery sa mi hystericky rozochveli a srdce mi na okamih celkom prestalo búšiť. „Upír?“ zopakovala som zdesene, ešte vždy trochu neveriacky, a stará žena prikývla. Chvíľu to moja myseľ spracovávala.

Panebože! „Som netvor,“ hlesla som zdesene a prekryla si rukou ústa.

„Nie,“ zhíkla stará žena a pozrela na mňa pohľadom plným lásky. „Si tá najúžasnejšia bytosť na svete.“

„Najúžasnejšia? Ak je pravda to, čo hovoríš, som monštrum. Budúci vrah. Čo na tom môže byť úžasné?“

„Má to aj svoje výhody,“ riekla nežne a vzala ma za ruku. „Nie všetci upíri sa živia ľudskou krvou. Veľmi som sa o to zaujímala. Madyne, ty si vlastne niečo medzi. Si čistokrvný upír, pretože si sa takto narodila. Nestvorili ťa. Môžeš mať dokonca aj vlastnú rodinu,“ upokojovala ma. „Tvojou výhodou je, že nikdy nebudeš len upírom. Vždy v tebe bude veľký kus človeka a to ti bude dodávať silu odolávať ľudskej krvi. Pre upírov, akým si ty, nie je ľudská krv taká lákavá, pretože koluje aj v ich žilách. Ale ak by si stretla premeneného, tak preňho bude takmer nemožné nezabiť ťa, pretože ho budeš priveľmi lákať. Je tu mnoho iných upírov a sú aj tí zlí. Ak by niekto zlý zistil, že existuješ, že si spolovice človekom, mohlo by sa to veľmi zle skončiť.“ Pohladila ma po líci a s nehou sa mi pozrela do očí. „Si výnimočná.“

„Dá sa to zastaviť?“ To bolo to jediné, čo ma teraz zaujímalo. Nechcela som tento prekliaty dar ani nič, čo s ním súviselo. Nechcela som byť netvorom. Chcela som žiť plnohodnotný, nudný život smrteľníka, so všetkým, čo k nemu patrí.

Pokrútila hlavou a svetlo nádeje zhaslo. „Nie. Je tvojou súčasťou. Tvojím ja.“ Jej slová boli ako rozsudok smrti. Konečné a nemenné. „Anjelik, ty si výnimočná,“ zdôraznila a jemne sa na mňa usmiala. „Prechádzaš zmenou, ktorá nie je možno príjemná, no som si istá, že časom sa s tým naučíš žiť.“

„Žartuješ?“ prskla som zlostne aj vystrašene a ustúpila som. „Ako sa môžem naučiť žiť s vedomím, že budem mať chuť zabiť každého z mäsa a kostí? Ako sa môžem naučiť žiť s vedomím, že musím byť tou zlou?“ Takmer som kričala.

„To, že máš v žilách ich krv, neznamená, že musíš byť ako oni. Máš dobré srdce a vždy môžeš urobiť len to, čo sama chceš.“

„Lenže čo to bude za život? Milujem slnko. Ako si zvyknem na život v tme?“

„To predsa nie je tvoj prípad. Ty ako narodená budeš môcť chodiť po slnku. Časom vymyslíme spôsob, ako zakryť, že je tvoja pokožka na slnku iná a...“

„Iná?“ skočila som jej zdesene do reči. „Chceš tým povedať, že ma slnko nezabije?“

„Nie. Pre premenených upírov je slnko smrtiace, no pre narodených nie,“ usmiala sa. „Len spočiatku bude tvoje telo na slnku žiariť.“

„Žiariť? Ako?“

„To neviem. Nikdy som to nevidela na vlastné oči, no neboj sa, nejako to zvládneme.“

Panikárila som a srdce mi stále búšilo ako šialené, no snažila som sa tváriť vyrovnane. „Čo chlap, ktorý mamu zviedol? Bol ako ja?“

„Nie, on bol premenený. Aspoň myslím. Nikdy som sa na to mamy nespýtala a ona o ňom takmer nikdy nehovorila.“

„Prečo nie?“

„Pretože naňho nemala dobré spomienky.“

„Nerozumiem.“

„Klamala som, keď som hovorila, že spolu chodili. Myslela som si, že bude lepšie, ak ti poviem, že bola tvoja mama šťastná. V skutočnosti to bolo tak, že ten upír si ju vyhliadol, opil a zneužil. Až potom jej povedal, že ju zviedol, aby mu porodila dieťa. To mamu vydesilo. Ušla od neho a povedala mi, čo sa stalo. Rozhodli sme sa ujsť. Nasledujúci deň sme sa presťahovali sem a tvoja mama si prefarbila vlasy. Dúfala, že takto ju nenájde, že jej dá pokoj. Až neskôr zistila, že je tehotná.“

„Preboha. Som dieťaťom nejakého zvráteného upíra.“

„Nezáleží na tom, kto je tvojím otcom, Madyne. Si moja vnučka a ja ťa ľúbim takú, aká si.“

„Prečo nešla na potrat? Prečo si ma nechala, keď ju tak hnusne zneužil?“

„Ty si za to, čo sa stalo, predsa nemohla. Tvoja mama ťa ľúbila od prvého okamihu. Keď si sa narodila, bola tou najšťastnejšou ženou na svete. Bola pripravená dať za teba aj život. Ani sme sa nenazdali a začala si loziť. Potom si povedala prvé slová a to bolo pre tvoju mamu to najkrajšie.“

„Lenže... ona potom odišla.“

„Áno. Jedného dňa som šla do obchodu, a keď som sa vrátila, ležala si v postieľke celkom samučká. Mama bola preč a ja som ju od toho dňa už nevidela.“

„Myslíš, že ju našiel? Že ju uniesol?“

„Neviem, čo sa s ňou stalo, zlatko. Odišla bez vecí, bez peňazí... Obávam sa toho najhoršieho, lebo tvoja mama ťa ľúbila a nikdy by ťa len tak neopustila.“

Naprázdno som prehltla a zhlboka sa nadýchla. „Najskôr ju našiel a zabil. Ale prečo ma tam nechal? Nešlo mu hlavne o mňa?“

Starká pokrčila plecom. „Netuším.“

„Je viac takých, ako som ja?“ zmenila som tému a starká to ochotne prijala.

Prikývla. „Áno, no nie je vás veľa. Madyne, chcem, aby si vedela, že máš niečo z oboch svetov, a preto môžeš žiť ako iné ženy. Môžeš mať vlastnú rodinu. Premenení sa medzi sebou nedokážu rozmnožovať, ich ženy sú neplodné, no ty si spolovice človek,“ riekla s jemným úsmevom, no mňa to teraz nijako neuspokojovalo. „Vždy budeš môcť byť matkou. Aj tisíckrát.“

Preboha! Toto znelo asi najhoršie.

„Nikdy nezostarneš. Vždy budeš mladá a krásna.“

„Čo budem mať z večnosti a mladosti, keď všetci, ktorých ľúbim, zomrú? Zostanem tu potom sama.“ Priala som si, aby to bol len zlý sen, aby nič z toho nebola pravda, no nech som sa štípala na ruke akokoľvek silno, neprebúdzala som sa.

Starká ma chytila za ruky. „Kým nás budeš mať v srdci, nikdy nebudeš úplne sama. Okrem toho... je tu Hank.“

Znova s ním začínala, ale teraz som ho fakt nemienila riešiť. Preto som zmienku o ňom odignorovala. „Prečo sa mením až teraz? Nemala som sa ako upír už narodiť?“

Znova sme sa usadili k stolu a starká mi podala papierový obrúsok. Utrela som si uplakanú tvár.

„Rodíte sa ako ľudia. Netuším prečo, asi to tak musí byť. Keď si mala dvadsaťjeden a začali ti tie bolesti, došlo mi, že sa začínaš meniť. Snažila som sa zistiť, čo potom, až to príde, no vždy som tajne dúfala, že k tomu nedôjde.“

„Odkiaľ si sa to všetko dozvedela? Poznáš niekoho ako ja?“

„Prečo si myslíš, že je Hank vždy nablízku? Že mu verím a vždy ho tu rada vidím?“

„On... on je ako ja?“

Prikývla. „Jeho matka bola človekom ako tá tvoja. Zamilovala sa do upíra a on sa zamiloval do nej. Keď sa im Hank narodil, boli prenasledovaní. Neviem kým, no boli nútení opustiť svoje dieťatko a odísť. No ešte skôr, ako sa tak stalo, nechali bábätko starému Petersonovi s listom, v ktorom mu vysvetlili, ako sa veci majú. Vedeli, že starec je samotár a že k nemu nikdy nikto nechodí. Bol ideálnym človekom pre výchovu upírskeho bábätka. A čo bolo najdôležitejšie, vedel, že existujete, a preto sa mohol o také dieťa postarať. Od neho som sa toho veľmi veľa dozvedela.“

„Hankov starý otec nie je jeho skutočný dedko?“ šokovalo ma to, hoci veľa podoby medzi nimi nebolo. „Vie Hank o tom, že nebol vlastný?“

„Iste.“

„Ale Hank nevyzerá ako upír.“ Bol obyčajný. Ľudsky obyčajný. Nemal by mať aspoň ostré tesáky?

Starká sa usmiala. „Hank je napoly človek, Madyne. Samozrejme, že nevyzerá ako upír. Čo sa týka jeho očí... Zreničky narodených zostávajú nezmenné. Asi aj preto, aby ste lepšie zapadli v dave a boli pre iných upírov neviditeľní.“

„A on o mne vie?“

„Áno, vie. A ako vidíš, páčiš sa mu.“

Och, už zasa? „Takže som... tá vec.“

„Áno, budeš upírom. Som rada, že si to zobrala tak pokojne. Bála som sa, že ťa to vydesí a urobíš nejakú hlúposť.“

„Vieš aj to, ako dlho sa budem meniť?“

„Do svojich dvadsiatich troch rokov,“ odpovedala jednoznačne a mne stiahlo útroby.

„Mám iba pol roka,“ zhíkla som pošepky. „A Hank, on už je? Alebo ešte nie?“

„Už rok,“ prikývla a jemne mi stisla ruku. „Nie si na to sama, srdiečko, takže sa nemáš čoho báť.“

„A čo tie bolesti? Hank v práci takmer nikdy nechýbal.“

„Možno to zvládal trochu lepšie ako ty. Neboj sa, bude to v poriadku,“ ubezpečila ma a venovala mi milujúci úsmev. „Ale čo urobíme s tými vlasmi?“ hútala. „Je vidieť, že sú iné.“

S tým som si ja veľkú hlavu nerobila. „Poviem, že som bola u kaderníka. „No stále nerozumiem niektorým veciam.“

„Pýtaj sa. Ak budem vedieť, odpoviem.“

„Vravela si, že naše oči zostávajú nezmenené. To znamená, že tým premeneným sa menia?“ Znelo to strašidelne.

„Ich oči sú vždy iba modré. Žiarivo modré.“

„Takže sa od ľudí dajú odlíšiť.“

Súhlasne prikývla. „Líšia sa od ľudí aj inak.“

„Napríklad?“

„Sú bledší ako bežní ľudia,“ povedala jednoznačne a zúžila oči. Zamýšľala sa. „Ich oči sú vraj úchvatne modré a sú krásni. Ak by si niekoho z nich stretla, pocítila by si, že je iný než bežní ľudia. Vyžarovalo by z neho niečo lákavé, niečo až nebezpečne odzbrojujúce.“

Pred očami som zrazu mala mladíka z baru a vyschlo mi v hrdle. Ten chlapík krásny bol. Aj jeho oči boli nádherne modré, nedokázala som sa vynadívať. Mohol byť upírom? A mohol ma spoznať? „A upír by nás vedel rozoznať od ľudí?“

„Teraz, kým si ešte človek?“

Prikývla som.

„Nie som si sitá. Asi nie, no ty máš pred premenou. Prechádzaš poslednými štádiami, takže myslím, že ak by ti bol priveľmi blízko, mohol by vycítiť, že nie si iba človek. Nosy upírov sú také citlivé, že by ucítili vôňu krvi aj bez toho, aby sa človek musel poraniť.“

Dala som mu svoju utierku. Mohol ma podľa toho spoznať? To preto sa tváril tak desivo? Zistil, kto som? Pôjde po mne, aby ma teraz dostal?

„Madyne, už si niekoho takého už stretla?“ hádala z toho, ako som sa tvárila.

„Nie,“ odsekla som podozrivo rýchlo. Nebola som si istá, kým muž z baru bol, aj keď mi niečo našepkávalo, že by som sa ho mala za každú cenu strániť. Kým si tým však nebudem celkom istá, nechcem robiť zbytočnú paniku. „Len sa o to zaujímam,“ zamumlala som. „Aj premenení chodia cez deň von?“

„Nie, slnečné lúče by ich spálili.“ Tieto slová ma trochu upokojili, no ešte vždy som bola napätá.

Ten upír chodieval do baru iba počas noci, a to, či ma spoznal, som mohla zistiť až večer v bare. Mala som ešte kopec otázok, no stará mama už bola unavená a ja som ju nechcela viac trápiť.

„To ťa už nič viac nezaujíma? Čakala som, že o tom budeme hovoriť celý deň,“ priznala sa.

„Zaujíma,“ pritakala som, „no nechcem ťa priveľmi unaviť. Vidím, že si ustatá.“

„Hej, to trochu som,“ priznala mumlavo.

„Choď si trochu oddýchnuť.“ Nemusela sa o mňa báť. Bola som tak v pohode, ako sa v tejto chvíli dalo byť.

„Čo budeš robiť ty?“ spýtala sa ma s netajenou obavou.

Asi čakala, že to neunesiem, že si ublížim, ale nemohla by som jej niečo také urobiť. Zvykla som si na to, že som iná, a teraz, keď som vedela, ako veľmi, napodiv sa mi uľavilo. Aspoň budem vedieť, čo sa so mnou deje a prečo. To, že sa stanem príšerou, ma netešilo, ale krik a plač by babku len zbytočne trápili a ničomu by nepomohli. „Najprv niečo zjem, kým to moja ľudská časť potrebuje, a potom... Potom niečo uvarím. Niečo také mi predsa nemôže pokaziť deň, no nie?“ odvetila som stále trocha rozhodená a starká zmätene, no s dôverou prikývla.

„Mama by na teba bola hrdá,“ hlesla a jej oči sa znova naplnili slzami. „Som rada, že si taká rozumná. Len ťa prosím. Nesprav niečo nezodpovedné.“

„Nezodpovedné?“ Na moment som jej slovám nerozumela, no rýchlo som vyčítala pravdu medzi riadkami. „Nechystám sa skočiť pod vlak, ak sa bojíš toho.“

„Čakala som, že mi bude ľahšie, keď budeš vedieť pravdu, ale je mi ešte horšie,“ priznala utrápene a utrela si líca. „Ešte stále sa pýtam, prečo práve ty.“

„Hm, to aj ja. Možno to je sebecké, no som rada, že nie som jediná. Teší ma, že aj Hank je... iný.“ Cítila som sa pre tie slová previnilo, no skutočne ma to tešilo. Vo svete, kde sa inakosť veľmi neakceptuje, bude ľahšie žiť s vedomím, že nie som sama.

„Trochu sebeckosti v tom je, no je dobré mať niekoho, kto pozná, čo prežívaš.“

Prikývla som a vstala. Prešla som k chladničke a otvorila ju. Mala som chuť hádam na všetko. Bola som zvedavá, či to bude takto aj po mojej premene. Otočila som sa k starkej, ktorá zamyslene hľadela na neurčitý bod na zemi a nevnímala ma. „Keď budem... iná,“ začala som opatrne a ona sa na mňa znova pozrela. „Budem sa vedieť zasýtiť aj normálnou stravou?“ Nevedela som si ani predstaviť, ako dokážem prehltnúť krv, keď stačilo, aby som na to pomyslela, a zdvihol sa mi žalúdok.

„Nezabúdaj na to, že budeš aj človekom.“

„Pri pohľade na krv je mi zle. Neviem si ani predstaviť, aké to bude, keď sa premením.“

„Až sa zmeníš, budeš to vnímať ináč.“

„Ako ináč?“

„To presne neviem, no viem, že to tvoje telo bude potrebovať, takže to budeš brať vlastne ako samozrejmosť.“

„Samozrejmosť?“

„Po premene to bude iné. Ver mi.“

Verím, ale kiežby sa žiadna premena nekonala. Kiežby sa zo mňa nemal stať netvor, na ktorého meno som sa bála ešte aj pomyslieť.

Kiežby...

3. Nevyčerpateľná téma

Hank sa objavil vo dverách nášho domu, keď už stará mama spala. Nechcela som ju budiť, preto som sa vykradla z domu, zamkla a vykročila po vychodenej ulici so susedom po boku. Kráčala som do práce s hlavou plnou otázok. Sprvu som však mlčala. Nechcela som hovoriť, kým nezačne on. Lenže on bol stále ticho.

Pozorovala som ho kútikom oka a snažila sa na ňom nájsť niečo zvláštne – niečo, čím by bol iný – čím by sa líšil od bežného smrteľníka. Hocičo, čo by ma presvedčilo o tom, že je tým tvorom. Lenže nebolo na ňom nič nezvyčajné, vyzeral celkom obyčajne.

„Prečo si mi nepovedal, kým si?“ prekričala som ničivý hrkot áut preháňajúcich sa po našej ľavici.

Nechápavo na mňa pozrel a ja som zneistela. Tváril sa tak naschvál alebo skutočne nechápal, o čom práve hovorím? Nie, hral to na mňa – poznala som ho pridobre. Nemienila som sa nechať oklamať jeho nevinným výrazom.

„Čo dokážeš ty?“ spýtala som sa. „Usmrtiť pohľadom? Zbaviť človeka svojprávnosti?“ Priznám sa, že tá druhá možnosť sa mi pozdávala o čosi viac. V jeho prítomnosti mi bolo vždy akosi zdravšie a zrazu som pochybovala o tom, že v tom má prsty náhoda.

„Neviem, o čom hovoríš.“ Nehovoril to ani trochu presvedčivo, aj keď sa snažil. Rozhodla som sa, že ho k nehranej reakcii vyprovokujem.

„A čo krv?“ Zastala som a on zarazene ostal stáť tesne predo mnou. „Už si ju ochutnal?“

Zbledol a moje obočie trochu ožilo. Zamračil sa a rozpačito pokrútil hlavou. „Netuším, o čom točíš,“ tvrdohlavo zapieral ďalej a vykročil.

„Hank, stačilo!“ povedala som prísne a prikročila k nemu. Chytila som ho za lakeť, aby som ho zastavila, a pozrela som mu do tváre. „Už viem všetko! O sebe, o tebe aj o mame,“ priznala som a rozhliadla sa. Boli sme sami, a to mi dovoľovalo ďalej naňho tlačiť. „Celý čas si vedel, že som ako ty, a mlčal si. Prečo?“ Bola som nahnevaná, ale aj sklamaná. Veď sme boli priatelia a on mi zatajil skoro smrteľnú pravdu.

„Ako ja?“ zasmial sa. „Ani zďaleka nie si ako ja.“

„To máš pravdu, no budem.“ Prekrížila som si ruky na hrudi a počkala, až okolo nás prejde akýsi človek. Hneď potom som stíšila hlas a pozrela na rozpačitého Hanka. „Chcem len vedieť, aké to je.“

„Aké je čo?“

„Aké je to byť upírom.“

Strhol sa, akoby som mu práve vynadala, schmatol ma za rameno a odtiahol za opustený roh.

„To bolelo,“ zaškrípala som pošepky, no jeho kamenný výraz nezmäkol.

„Nechceš megafón, aby si to mohla všetkým roztrúbiť?“

„Veď som to nepovedala až tak nahlas.“

„Celkom mi postačí, že na to myslíš,“ poznamenal nazlostene. Zneistela som.

„Čože?“

„Budem počuť tvoje myšlienky.“

„Tak počkaj.“ To pre mňa bola novinka. Lepšie povedané, vyrážalo mi to dych. „Ty počuješ, čo si teraz myslím?“ Vyschlo mi v ústach.

Keď prikývol, mala som chuť prepadnúť sa pod zem.

Čítal moje myšlienky! Moje šialené pošramotené myšlienky!

Moja predstavivosť bola niekedy až priveľmi... divoká. Čo si o mne musel myslieť? Mala som pocit, že pred ním stojím celkom nahá, a nech sa snažím akokoľvek, nemôžem sa zakryť. Príšerne som sa hanbila.

„Počujem myšlienky všetkých ľudí,“ odvetil pokojne a strčil ruky do vreciek, ako keby nevedel, čo s nimi.

To si robíš srandu!

„Nie, nerobím si srandu,“ zareagoval a srdce sa mi úzkostlivo zovrelo.

On ma fakt počuje. Bože, to je úžasné! A strašné. Prečo aj ja nemôžem čítať myšlienky? „Takže, ako to funguje? Počuješ to stále? Na akú vzdialenosť dokážeš počúvať? Dá sa to nejako ovládať? Mohol by si to aj vypnúť, keď bude treba?“ Zrazu sa mi jazyk nebojácne rozplietol a padala zo mňa jedna otázka za druhou. Jeho dar bol zaujímavejší ako ten môj. Síce sa mi nepáčilo, že sa pred ním neukryjem, no takýto dar by som prijala.

„Musíš stáť pri mne. Nedokážem čítať myšlienky cez ulicu.“

„Ako blízko musím stáť? Tak ako teraz?“ Hádala som, že keby som stála o meter ďalej, už by sa mi v hlave možno hrabať nemohol.

„Presne odmerané to nemám, ale asi päť metrov?“ odhadoval.

„Úchvatné.“

„Ani by som nepovedal. Keby si vedela, na čo všetko ľudia dokážu myslieť,“ krútil hlavou, „nechcela by si to. Niekedy je lepšie nič nevedieť.“

„To je pravda. Asi by som nechcela vedieť, čo si o mne myslia. Dá sa to aj nejako zastaviť?“

„Ak áno, ešte sa mi to nepodarilo. Keď sa mi to stalo prvý raz, mal som dvadsaťjeden. Bolo to, akoby som mal v hlave rádio, ktoré neustále vysielalo. Časom som si na to zvykol a naučil sa nevšímať si to.“

„Takže to počuješ bez prestávky?“

Prikývol.

„To nemáš pokoj, ani keď spíš?“

„Žijem sám, Madyne. Doma také starosti nemám, kým sa niekto neobjaví pri dverách.“

„A čo bar? Tam chodieva kopec ľudí. Musí to byť strašné. Je tam hluk a k tomu toľko myšlienok...“ Nedokázala som si to ani predstaviť.

„Naučil som sa to zmierniť. Viem ich stíšiť, no úplne umlčať sa mi ich ešte neporadilo.“

„Ako to robíš? Myslím to stíšenie.“

„Všetko je to tu,“ povedal a poťukal mi prstom po hlave. „Tvoj mozog ovláda celé telo. Neverila by si, čo všetko dokážeš vôľou. Je to proste v hlave, Madyne. Chceš pohnúť vecou – tak to urobíš. Pozrieš sa na ňu a praješ si, aby sa pohla. A ona sa pohne.“

„Takže takto to funguje s tvojím... darom?“

Prikývne. „Len si dávaj veľký pozor, kde ho použiješ. Ak ťa niekto uvidí, je po tebe. Premenení zbožňujú našu krv, a hlavne tú zmenenú. Keď zistia, že existuješ, určite po tebe pôjdu. A im neujdeš.“

„Takže sa musím do konca života skrývať?“ Už len z tej predstavy som bola v koncoch. To teraz nemôžem ani prejsť po ulici bez toho, aby som sa večne neobzerala, alebo čo? Nemysliteľné!

„Iba do premeny.“

„Nehovoril si, že po premenene ich budem lákať ešte viac?“

„Hej, no ide o to, že potom sa budeš vedieť chrániť aj bez cudzej pomoci. Budeš silnejšia, rýchlejšia a hlavne menej zraniteľná. Len nerob blbosti. Nikdy nevieš, kto na teba pozerá.“

„Neplánujem si nič skúšať, toho sa neboj.“

Pristúpil ku mne a objal ma okolo ramien. „Takže to už vieš. Som rád, tie pretvárky ma už nebavili,“ vzdychol, akoby sa mu zo srdca odvalil kus skaly. Pohladil ma po ramene veľkou dlaňou a jemne ma pobozkal do vlasov. „Hm... Voniaš akosi ináč.“

Vzhliadla som k nemu a zamračila sa. „Ako to myslíš?

„Voniaš intenzívnejšie ako obvykle.“

„Čo to znamená?“

„Najskôr len to, že si stále bližšie k premene.“

„Môžem sa ťa niečo opýtať?“

„Nie, tvoja krv ma neláka,“ odpovedal mi na myšlienky. Uľavilo sa mi. „Mala by si vedieť, že až budeš premenená, každému človeku budeš pripadať inak lákavá. Niekto za tebou bude šalieť, niekto ťa len preletí očami. Ale to isté budeš pri premenenom cítiť aj ty. Môže byť pre teba totálne neodolateľný, ale môžeš nad ním aj mávnuť rukou.“

„Prečo to tak je?“

„Ťažko sa to vysvetľuje, no je to niečo ako naša lovecká zbraň, na ktorú vábime svoje obete,“ vysvetlil a znova sme sa pohli, aby sme nemeškali do práce. „Takisto budú pôsobiť premenení na nás.“

„Takže, ak tomu dobre rozumiem, my budeme neodolateľní pre ľudí aj pre upírov.“

„Pre upírov sme niečo ako lahôdka. Ani nezaváhajú, ak stretnú narodeného.“

„Tak toto sa mi naozaj nepáči.“

Usmial sa. „To ani mne, no nič, taký je život. Vlastne na tom nie sme až tak zle. Sme v tom reťazci hneď na začiatku. Možno by sme na to mali byť hrdí, veď aspoň v niečom sme prví,“ pokúšal sa ironizovať, no mne to zábavné nepripadalo. „Som si istý, že sú aj dobrí upíri, čo nám nebudú chcieť ublížiť.“

Preboha, ešte k tomu všetkému sa zo mňa stala potrava.

„Ja by som to nebral až tak tragicky,“ Hank opäť reagoval na moje myšlienky.

„Niekto ma bude chcieť zožrať.“ Neveriacky som pokrútila hlavou. „Nie je to len úplne tragické a katastrofálne. Je to úplne choré a absurdné!“

„Vidíš to v zlom svetle,“ zarazil tok mojich myšlienok a vzdychol si. „Nikto ti nič nerobí. Nie všetci ti budú chcieť pustiť žilou.“

„Ty si takých už stretol?“

Zbledol, až ma zarazilo, kam sa všetka jeho napoly černošská farba vytratila. Pochopila som. „Už som ti hovoril, že máš super vlasy? Pristane ti to,“ žmurkol na mňa jedným okom a pridal do kroku.

„Prečo si mi už skôr niečo nenaznačil? Mohol si ma varovať. Pripraviť ma na to.“

„Nemohol som. Tvoja starká by ma asi zabila.“

„Si nesmrteľný,“ podotkla som s úsmevom a Hank sa zachichotal.

„Vidíš, to je pravda, no aj tak. Toto nebolo na mne. Do poslednej chvíle dúfala, že sa to nestane. Potom by bolo zbytočné hovoriť ti také veci.“

„Bola šanca, že som sa nemusela začať premieňať?“

„Nie, asi nie, ale aj tak dúfala.“

Chápala som to. Nechcela pre mňa takúto budúcnosť. Ibaže nech to pre mňa teraz vyzeralo akokoľvek strašidelne, v mnohých ohľadoch sa mi to začínalo páčiť. Malo to síce zopár nepríjemných prekvapení, ale toľko výhod! A tá najväčšia?

Nesmrteľnosť.

Ešte včera ma čakali šediny, vrásky a boľavé kĺby a od dnes budem už len mladá a krásna.

„Odkedy si to o sebe vedel ty?“

„Už od mala. Starý otec mi to vysvetlil už dávno.“

„Aká bola tá premena. Bolelo to?“ Žalúdok mi jemne zovrelo, lebo som vedela, aká bude odpoveď.

„Rád by som povedal, že nie.“ Sťažka si vzdychol a pokrčil čelo. „Pravda je však taká, že tá bolesť je strašná.“

„Viem, o čom hovoríš.“ Prežívala som to počas každého splnu.

„Netrvá to iba jednu noc.“

Zaúpela som.

„Prakticky sa už meníš, o čom svedčia aj tvoje vlasy, no úplne premenená budeš, až keď budeš mať dvadsaťtri. Ja som sa menil celý jeden deň. Vrátane noci. Predpokladám, že tak dlho to bude trvať aj tebe.“

„Celý deň a noc? Veď ma to zabije.“

„Nebudeš pri tom sama, ako som bol ja. Budem stáť pri tebe a držať ťa za ruku,“ prisľúbil a mne zovrelo hrdlo.

V takej chvíli som skutočne nechcela byť sama. „Ďakujem, Hank, no prečo až po dvadsať trojke? Prečo sa meníme až dva roky?“

„Neviem ti odpovedať,“ pokrčil ramenom. „Je to, ako keby si sa ma opýtala, prečo dýchame práve kyslík. Alebo prečo je soľ slaná. Jednoducho to tak je.“

Predstava, ako sa zvíjam v kŕčoch, kričím do vankúša a cítim takú bolesť, že sa mi z nej chce zvracať, bola príšerná. No bude sa dať ľahšie prekonať s vedomím, že s východom slnka skončí. Ale to, že budem musieť celú svoju nekonečnú existenciu hrýzť ľuďom do krku a piť im krv, bolo proste príliš absurdné, príliš šialené.

„Ja sa neživým z ľudí, Madyne, ale zo zvierat.“

„To sa dá?“

„Áno.“

Na okamih sa mi uľavilo, lenže hneď na to som si predstavila, ako zabíjam pouličnú mačku alebo krysu, a dvihol sa mi žalúdok. „Panebože, Hank, veď ja sa tak veľmi bojím.“ Zastala som. Točila sa mi hlava a ťažko sa mi dýchalo. „Nechcem to!“

„Upokoj sa.“

„Ako sa mám upokojiť?! Nechcem to! Musí sa to dať zastaviť! Obísť to! Preskočiť! Ja nechcem!!!“ kričala som v panike a rýchlo sa obzerala, kadiaľ by som pred tým mohla ujsť. „Veď mám slobodnú vôľu, môžem si vybrať!“

„Nie,“ umlčal ma. Definitíva v jeho hlase ma ochromila. „Ty si sa takto už narodila. Je to, ako keby si chcela zmeniť svoju krvnú skupinu. To proste nejde.“

„Čo ak ide, len o tom ešte nevieme?“

Chytil ma za ramená, pozrel sa mi priamo do očí a zatriasol mnou. „Mysli s chladnou hlavou, Madyne. Ani ja som si tento život nevybral, no nemienim sa ho vzdať len preto, že neviem, čo bude. Nie je ľahké byť tým, čím sme, no nie je to ani nezvládnuteľné. Chápem, že máš strach, no...“ stíchol, pretože okolo prešiel akýsi mladý pár s pudlíkom na vôdzke, a potom pokračoval, no tentoraz o niečo tichšie. „Som tu s tebou. Ja som takto už rok a zvládam to. Nie vždy je to ľahké, to priznávam, no snažím sa, aby to šlo čo najľahšie.“

Jeho slová ma vôbec neutešili, ale aspoň som vďaka nim prestala panikáriť.

„A čo smäd? Ako to znášaš? Nebojíš sa, že raz niekoho zabiješ len preto, že ti dobre zavoňal?“

„Ľudská krv vonia úžasne, no ako chutí, to neviem. Nikdy som ju nepil, takže to zvládam oveľa ľahšie ako tí, čo ju skúsili, a teraz sa snažia prestať. Ak niekto taký vôbec existuje. Krv je ako droga. Ak ju raz ochutnáš, staneš sa závislou.“

„A ak ju nikdy neochutnám? Myslím, ani tú zvieraciu?“

„Ochutnáš,“ povedal s istotou. „Nedá sa nenapiť vôbec. Smäd je strašný. Máš pocit, že ti zhorí celé hrdlo, a v hlave nemáš nič iné, len že sa musíš napiť. Ja žijem len zo zvieracej krvi.“ Posledné slovíčko ticho pošepkal a pokračoval o niečo zrozumiteľnejšie. „Nie je to bohviečo, no dá sa z nej žiť.“

„Čiže, keď si najedený, nemáš mať chuť na ľudskú krv?“

Váhavo pokrútil hlavou. „Ako by si namiesto poriadneho pečeného mäsa jedla stále tofu. Môžeš ho mať plný žalúdok, ale stačí prejsť okolo hocijakého lacného kebabu a slintáš už len z predstavy na jeho chuť.“

Ticho som zakvílila. To už sa nikdy poriadne nenajem?

No potrebovala som vedieť všetko, čo vedel on, a tak som sa pýtala ďalej: „A ako je to so striebrom? Po mame mi zostal strieborný prsteň a náušnice.“ Nežne som sa dotkla prsteňa na ľavom prostredníku a v hrdle som znovu mala guču. Bola to jediná hmatateľná vec, čo mi po nej zostala. Nechcela som prísť ešte aj o to.

„Je to len mýtus, Madyne. Rovnako ako cesnak a svätená voda.“

„Rakvy?“

Zasmial sa. „Nie, ani to.“

„Na slnku ale žiarime.“

„Áno. Prvý polrok, no to sa dá zakryť samoopaľovacím krémom.“

„Ľudia o nás nič nevedia, však?“

„Nesmú o nás vedieť. Vieš si predstaviť, čo by bolo potom? Šli by po nás ako po démonoch. Nastal by hotový Babylon. Kňazi by nás chceli upáliť, bolo by im fuk, že nezabíjame ľudí.“

„Takže vlastne neexistujeme.“

„Ber to z tej lepšej strany. Máme aspoň pokoj a môžeme žiť ako iní ľudia. Teda skoro.“

„Ako často musíš jesť?“

„To záleží od okolností.“

„Nechápem.“

„Celkom mi postačí, ak ulovím niečo chutné raz do týždňa. No ak idem medzi ľudí, kde moje zmysly nebude miasť zápach z cigariet a alkoholu, lovím dlhšie a viac. Aby som si bol istejší.“

Zastali sme pred vchodom do baru a Hank zvážnel. „Madyne, čo sa týka toho chlapíka. Toho, ktorý poplietol hlavu Suzanne. Drž sa od neho ďalej,“ žiadal ma varovne. Pochopila som, že práve v tej chvíli vie toľko, čo ja, lebo vedel čítať moje myšlienky. „Je upírom, premeneným. Dúfam, že ešte nezistil, kto si.“

„Čo ak zistil? Pôjde po mne?“

Zavrtel hlavou a stisol pery. „To neviem. Vždy odo mňa sedí ďaleko a v bare je veľa ľudí a kopec myšlienok. Musel by som sa veľmi sústrediť, aby som v tom chaose našiel práve jeho.“

„Rozumiem.“

„Pre istotu si ho príliš nevšímaj. Nepútaj na seba pozornosť, upíri sú lovci. Ak v tebe uvidí potenciálnu obeť, je skoro isté, že po tebe vyštartuje.“

Prikývla som, že rozumiem, no v duchu som si priala, aby práve ten neznámy muž nebol tým, kto ma jedného dňa prekukne a potom vo chvíľkovej slabosti zabije niekde v bočnej uličke.

Hank sa pohol k dverám ako prvý, no hneď na to zastal a obzrel sa na mňa cez rameno. „A už sa netvár, ako keby ťa bolelo brucho. Suzanne by mohla mať otázky. Si v pohode a nič sa neje. Okej?“

„Okej.“

Potom vkročil dnu a pridržal mi dvere.

„Konečne!“ zvolala Suzanne, ktorá ako vždy postávala za barom s cigaretou a oblečením hodnom ľahkej ženy. „Meškáte!“ pripomenula nervózne.

„Minútu,“ povedal Hank nevzrušene a šiel rovno za bar.

„Minútu a pol,“ spresnila a potiahla z cigarety.

Šla som k nim dozadu a zložila si veci.

„No teda. Bola si u kaderníka?“ spozorovala Suzanne obdivne a ja som s úsmevom prikývla.

„Musím uznať, že tá zmena ti prospela. Vyzeráš oveľa lepšie. Až na tie kruhy pod očami. A si bledá ako Angličanka. Uvedomuješ si, že žiješ v Austrálii?“

„Ani nie. Odkedy tu pracujem, uvedomujem si, že už ani nežijem,“ zareagovala som pokojne a ona prekrútila očami. Ani teraz som však nezabudla na to, že ma slnko neopáli. Nikdy ma nechcelo opáliť a ja som už konečne vedela prečo.

Celé roky som sa dožadovala pravdy. Chcela som vedieť, kým skutočne som, a teraz, keď som poznala pravdu, som sa cítila podvedená. Bez toho, aby som sa nejako previnila, proste len kvôli génom od svojho skazeného otca som zapadla do kategórie tých zlých. A nemohla som to zmeniť.

Nikdy.

***

Večer rýchlo ubehol. Ani som sa nenazdala a už sme vychádzali z Dinga. Práve svitalo. Mladík zo včerajšej noci do baru neprišiel. Celý večer som sledovala dvere skoro tak horlivo ako Suzanne, čakala som ho pri každom zavŕzganí pántov, no neukázal sa.

„A čo moje srdce? Prestane biť?“ opýtala som sa hneď, ako sme s Hankom osameli. Ulica bola v tejto hodine prázdna.

„Nie, srdce nebije iba premeneným.“

„A z nás sa premenený stať už nemôže?“

„Myslíš po tom, čo z teba bude plnohodnotný upír?“

Prikývla som.

„Hypoteticky, budeš potom z veľkej časti človek, takže je asi možné, aby z teba niekto spravil premenenú. Potom by tvoje srdce naozaj prestalo biť. Ale len hádam. Neviem, či niekto taký existoval. My, narodení, síce prestaneme starnúť, no cyklus nášho srdca zostane neporušený,“ vysvetlil ochotne.

„Máme nejaké slabiny?“

„Áno. Každý ich má.“

„Aké sú tie naše?“

„Sme zraniteľní.“

„Takže smrteľní.“

„Každý je smrteľný, Madyne. Aj premenený môže umrieť. Samozrejme, nie na starobu alebo chorobu, no nie je až také ťažké zabiť ho.“

„Ale možné to je.“

„Áno.“

„Takže, ak by ma zrazilo auto, trafila guľka alebo ma prebodli nožom, neumrela by som?“

Hank sa na mňa pobavene pozrel. „Nie, neumrela by si, no sakramentsky by to bolelo. Zranenia sa nám však hoja veľmi rýchlo.“

„Začína sa mi to páčiť.“

„Prídeš tomu na chuť,“ usmial sa.

„A dýchanie? Musíme dýchať?“

„Zase niečo z telky?“ podpichol. „Musíme dýchať, ináč by sme sa zadusili. Isteže by sme sa potom prebrali, no podľa mňa by to nebolo nič príjemné.“

„A čo spánok? Spávaš?“

„Počas splnu nikdy. Je to, ako keby mi dával silu. V ten večer nie som unavený a popravde, veľa toho aj tak nenaspím. Tak dve alebo tri hodinky denne,“ priznal.

„Ja takto spávam už takmer dva roky.“

Pošúchal ma po ramene, akoby ma chcel zahriať alebo povzbudiť.

„Aj premenení spávajú?“ Predpokladala som, že áno. Nad ránom si ľahnú do nejakých tmavých zákutí a prečkajú tam celý zvyšok dňa.

„Nie, oni nespia. Nepotrebujú to, veď ani nežijú.“

„Neviem si predstaviť, že by som nespala. Čo robia, keď majú toľko času?“ premýšľala som.

„Si doma,“ upozornil ma a ja som zodvihla pohľad od zeme a pozrela sa k domu.

Skutočne som bola doma, no nebola som vôbec unavená. Mala som naštartovanú myseľ a kopec otázok. „Čo zrkadlá? Pravda alebo lož? Je nás v nich vidieť alebo nie?“

Hankove pery sa skrivili od potláčaného smiechu. V hrdle mu zavrčal tlmený rehot pripomínajúci zachrápanie starkej a nosné dierky sa mu až neuveriteľne rozšírili.

„Sprostosť,“ poznamenal s chichotom. „Ja okolo neho chodím celkom rád.“

„A čo premenení?“

„Rovnako. A choď už domov. Potrebujem si ľahnúť.“

„Fajn. Tak dobrú noc.“

„Sladké sny, moja malá upírka,“ ukončil s jemným úškrnom na peknej tvári a mne podskočilo srdce. To oslovenie mi lichotilo.

Strčila som kľúč do zámky, no skôr ako som odomkla, spomenula som si na inú vec. Zavolala som na Hanka, kým bol ešte v dohľade. Zastavil a otočil sa ku mne. „Zajtra v práci nebudem, povedz to, prosím, Suzanne. Ja som na to dnes úplne zabudla.“

„Fajn, niečo si vymyslím. Poviem, že starkej prišlo zle.“

„Nie, to som jej povedala minulý mesiac. Povedz, že sa necítim dobre ja, že mám horúčku.“

„Jeden deň?“ narážal na to, že som bola doma vždy raz za mesiac, a Suzanne by to už mohlo začať byť divné.

„Pravda. Zvaľ to radšej na starkú.“

Prikývol a usmial sa. „Prajem príjemný spln.“

4. Na hrane a bez domova

Chrápanie sa hlasno ozývalo celým domom. Otvorila som neveľkú chladničku so skromným obsahom a zjedla prvé, čo mi padlo do oka. Potom som do seba naliala pol litra čistej vody, uvarila si kávu a sadla za stôl v rohu kuchyne. Zapla som malú telku a začala prepínať medzi ôsmymi programami, ktoré sme mali. Avšak pohoda sa po polhodine vytratila, lebo som zase začala byť neuveriteľne smädná.

Bolo to ešte dráždivejšie ako pred chvíľou, a to ma prinútilo vstať a vypiť ďalší pollitrový pohár vody. Sotva som však stihla pocítiť, ako mi schladil žalúdok, a opäť som mala ústa suché ako po dlhom behu.

Vypila som tretí polliter, ale vôbec to nepomohlo. Čím viac som pila, tým smädnejšia som bola. Príšera vo mne asi chcela niečo výživnejšie. Ale ako to bolo možné? Veď som sa ešte nepremenila! Hoci mi bolo do plaču, z očí mi nevypadla ani jedna slza, akoby som bola úplne vyprahnutá.

Starká sa na pravé poludnie rozhodla vstať a trochu rozhýbať. Znova sa jej hlásila reuma. Keď prišla do kuchyne, hneď zbadala, že sa niečo deje, no skôr, ako stihla čokoľvek povedať, som prehovorila ako prvá: „Som v pohode.“

Položila mi ruku na čelo a zamračila sa. „Máš teplotu.“

„Čože?“ Tiež som si dala dlaň na čelo a mala pravdu. Nikdy predtým som nemala horúčku. Dokonca som nikdy ani nemarodila. „Som chorá?“

„Vyzerá to tak. Choď si ľahnúť a oddýchni si.“

Asi to fakt bolo od únavy, posledné dni boli veľmi stresujúce. „Ak by si čokoľvek potrebovala, povedz.“ Vstala som.

„Neboj sa. Jedlo si ohriať ešte viem. Choď si ľahnúť a ničím sa netráp. Ja zatiaľ vyhodím odpadky.“

Chcela vyniesť kôš? Veď pred chvíľou sa ani nevedela postaviť z postele. Pohla som sa k nej ako obvykle, že ju zastavím, no ocitla som sa vedľa nej v sekunde, akoby som sa tam preniesla obyčajnou myšlienkou. Starká zhíkla.

„Ako... ako si to urobila?“

„Ja neviem,“ vytisla som zo seba pridusene a srdce mi celý ten čas búšilo ako šialené.

„Asi by sme mali zavolať Hankovi.“

„Nie, to... Prečo sa na mňa tak dívaš?“

„Ako?“

„Zvláštne,“ zachrípnuto som pretlačila cez vysušené hrdlo a pohľad starkej spružnel ako nahriaty vosk.

„Dívam sa na teba so starosťou. Neviem, čo sa to tu práve stalo, no niečo sa s tebou deje. A máš horúčku. Bojím sa o teba,“ priznala páperovým hláskom a chytila ma za ruku.

„Blíži sa spln. To bude tým.“

„Nikdy predtým si nebola taká rýchla.“

„Nevolaj mu, starká. Uvidíš, že zajtra budem v poriadku.“

„Och, dcérka. Ani nevieš, ako veľmi ma mrzí, že toto všetko musíš prežívať.“

Pohladila ma vráskavou rukou po tvári a venovala mi úsmev. „Povedz o tom Hankovi. Nemusíš hneď dnes, no zajtra sa mu zver. Určite k tomu bude mať čo povedať.“

„Dobre, zajtra mu o tom poviem,“ privolila som a starká prikývla.

Urobila som krok, aby som si šla ľahnúť do svojej izby, ale telefón zazvonil, ako keby ten na druhej strane vedel, že pri ňom stojíme. Zmätene sme na seba pozreli a starká pokrčila ramenami. Ani jedna z nás nečakala hovor, no slúchadlo zodvihla starká.

„Och, ahoj, Leslie,“ hlesla spokojne a ja som napla uši. „Madyne? Samozrejme. Hneď ti ju dám,“ povedala s úsmevom a podala mi slúchadlo.

Ja som musela niekoľkokrát prehltnúť, aby som cez tú púšť v hrdle dokázala vôbec prehovoriť. „Ahoj, Leslie. Prečo mi nevoláš na mobil?“

„Aj by som zavolala, no to by si ho nemohla mať vypnutý,“ povedala namrzene.

„Ako to? Nikdy ho nevypínam. Starká, pozri sa, prosím, do vrecka na mojej bunde. Mám v nej telefón. Bunda je pri dverách na vešiakovej stene,“ požiadala som a stará mama sa pokojne odobrala preč.

Leslie zatiaľ hovorila ďalej. „Neuveríš, čo sa mi stalo.“ Od radosti takmer výskala.

„Som samé ucho.“ Tipovala som, že ide o chlapa. Pekného chlapa.

„Je vypnutý!“ zvolala starká od dverí.

„Hm, asi sa mi vybila baterka.“

„Občas sa divím, na čo je tebe mobil,“ zašomrala Leslie nespokojne. „Používaš ho vôbec?“

„Niekedy.“ Pravdou však bolo, že skoro nikdy. Načo aj, keď mi naň nikto nevolal.

„Srdiečko, budem v záhradke. Idem poliať tuje a ty si potom choď ľahnúť,“ pošepkala starká, len čo prešla kuchyňou a vložila mi mobil do ruky. Potom sa vybrala do malej záhradky za domom a nechala ma v kuchyni samu.

„Tak už hovor. Čo také sa stalo?“ Jazykom som si prešla po vysychajúcich perách, aby som ich navlhčila.

„Niekoho som stretla.“

Leslie mala v láske ešte väčšiu smolu ako ja. Ja som občas mala aspoň nápadníkov, ona ani to. Možnože to robili tie ohnivé vlasy a pehy na nose a líčkach.

„Niekoho?“ zasmiala som sa. Podľa tónu jej hlasu ju poriadne ohúril. „No hovor, aký je? Kde ste sa stretli? Rozprávaj a preháňaj.“

Leslie bola úžasná bytosť a vedela sa radovať takým prirodzeným a nenúteným spôsobom, že to bolo až zarážajúce. Občas som jej závidela tú jej austrálsku rozvážnosť. Vždy vedela zachovať chladnú hlavu, a aj keď sa zdali byť veci totálne beznádejné, ona sa na ne dokázala pozerať s pokojom anglického džentlmena. Bola mojou najlepšou priateľkou. A najúžasnejšie na nej bolo, že aj zo šedého dňa plného útrap dokázala vykúzliť deň plný slnka a úžasných zážitkov.

„Je skvelý! Stretli sme sa včera večer na ulici. Šla som do obchodu. Niečo som počas dňa zase zabudla kúpiť,“ habkala uponáhľane.

Na Leslie bola jediná chybička. Netýkala sa krásy ani inteligencie. Ak ju niečo nadchlo, dokázala o tom tárať donekonečna, ale kým konečne povedala, čo chcela, povedala popri tom strašne veľa toho, čo vôbec nemusela.

„Takže, potkla som sa o jeden z tých vypuklých kameňov na uliciach. Vieš, tie kocky, čo....“

„Leslie, ja viem o akú kocku si zakopla.“ Sadla som si za stôl a lakťom sa oň oprela. Toto bude na dlho.

„Dobre. No a potom jasné, že som spadla. Našťastie som si nič neurobila. To by bol hotový horor,“ zasmiala sa. „A on sa tam z ničoho nič objavil. Proste bol zrazu pri mne a pomohol mi vstať. No poviem ti, že takého prekrásneho muža som nikdy nevidela. Nemohla som z neho spustiť oči. A ako voňal! Ach, bože, ešte teraz ho cítim. Ako more s niečím mentolovým. A oblečenie? Jááj, dokonalý elegán! Mohol mať tak dvadsaťpäť, viac určite nie, no som si istá, že som sa doňho na prvý pohľad zamilovala,“ hovorila zasnene.

Vedela som, že iba žartuje. Leslie nebola nijakou naivkou. „A ako sa ten tvoj vyvolený volá?“

„To je na tom to najhoršie. Neviem,“ odvetila sklamane a vzdychla si.

„Zabudla si?“ To by som dokázala pochopiť. Na mená som nemala dobrú pamäť ani ja. V tomto sme si boli podobné.

„Ale čosi. Nepovedal mi ho.“

„Zabudol sa ti predstaviť?“

„Vlastne povedal, že na mene nezáleží. Odprevadil ma domov a potom odišiel,“ dodala sklamane.

„Ty si dovolila chlapíkovi, ktorého si videla prvý raz v živote a ktorý sa ti ani nepredstavil, aby ťa odprevadil až domov? Zbláznila si sa?“

„Ja viem, ja viem. Hlúpa kača. Ale pri chlapovi, čo vyzerá ako Ian Somerhalder, som úplne stratila súdnosť. Do poslednej sekundy som verila, že mi o sebe aspoň niečo povie. Ale nepovedal...“

„Podobal sa na Somerhaldera?“

„Dosť. Hlavne ústami a veľkými očami. Ale podľa mňa bol ešte krajší.“

„Nie si normálna,“ povedala som pobavene. „Nemala si mu ukázať, kde bývaš. Čo keby bol nejakým násilníkom? Alebo dokonca niečo horšie!“ Upír. Pri tej predstave ma striaslo.

„Nie, to nie. Nevyzeral ako pomätenec. Skôr bol akýsi nesvoj. Dosť nervózny, no určite mi nechcel ublížiť.“

„Och, Leslie. Nevieš, čo mu mohlo behať po rozume.“

„Neboj sa, Madyne. Bol fajn. Skoro úplne normálny. Ak by mi chcel ublížiť, tak by to už urobil.“

„Skoro úplne normálny? Ako to myslíš?“ Ako môže byť niekto skoro úplne normálny? Buď normálny je, alebo nie je.

„Bol až tak neuveriteľne príťažlivý,“ zahlásila zasnene a v mojom hrdle znova neľudsky vyschlo, „že som ho hltala pohľadom. A jeho hlas... Balzam na dušu. Totálne ma ukolísaval. Vieš, nebol obyčajný. Teda netvrdím, že bol nejaký nadprirodzený,“ zachichotala sa, „no pripomínal mi nejakú nadpozemskú bytosť. Chýbali mu už len krídla ako anjelovi,“ smiala sa.

„Vidím, že sa ti dostal poriadne pod kožu. A ako s tebou hovoril? Nebol vtieravý?“ Obávala som sa, že by mohla naletieť na sladké rečičky nejakému sviniarovi, ktorý ju chce iba využiť a potom odkopnúť ako prašivého psa.

„Vôbec. Práve naopak, bol veľmi zdvorilý. Veľa toho síce nenahovoril, to skôr ja.“

„Hh. Myslela som si,“ zasmiala som sa a prešla si rukou vo vlasoch.

„No hovoril trochu zvláštne. Tak záhadne,“ povedala nakoniec zamyslene.

„Ako záhadne?“

„Keď som mu poďakovala, že ma odprevadil, opýtal sa ma, prečo som mu to dovolila, keď ho nepoznám.“

„No tak to mal viac rozumu ako ty. A čo si mu na to povedala?“

„Nič. Nestihla som. Hneď na to povedal, že bude lepšie, ak odíde.“

„A?“

„Odišiel,“ vzdychla si sklamane. „Trocha ma to mrzelo. Kiežby som ho ešte niekedy videla,“ zazúfala si.

„Možno uvidíš,“ nadhodila som, len aby som ju trochu potešila. „A kde presne si ho stretla? Možno tam bude znova,“ podporovala som ju.

„Pred tvojím domom.“

Moje srdce sa na chvíľu zastavilo.

„Tu?“ Vstala som zo stoličky a pozrela von oknom. Ulicou sa preháňala mládež a zopár hlučných áut.

„Uhm,“ potvrdila. „Presne pri lampe.“ Rýchlo som pozrela na pouličnú lampu rovno pred naším malým domom.

„A prečo si tadiaľ išla? Nemáš to po ceste.“ Z obchodného centra to mala Leslie bližšie svojou ulicou než tou mojou.

„Ani neviem. Chcelo sa mi.“ Úplne som ju videla, ako krčí plecami. „Akurát sa stmievalo. Bolo to tesne po tom, ako ste s Hankom odišli. Šla si do práce. Videla som vás, ako sa vzďaľujete. Ozaj, super účes,“ poznamenala uznanlivo.

„Vďaka, trochu som experimentovala.“ Malá lož predsa nemohla nikomu uškodiť. „Takže si ho stretla pred mojím domom,“ zopakovala som. Chcela som si byť istá.

Okolo nášho domu prechádzalo mnoho ľudí a takmer všetkých som poznala. Nikto z nich však nebol tak šokujúco očarujúci, ako to opísala Leslie. Samozrejme, Leslie rada zveličovala. Určite nebol taký prekrásny, ako ho opísala, no jeden nikdy nevie.

„Asi išiel okolo,“ zvažovala.

„A čo mal na sebe?“

Čo ak to bol mladík z baru? Aj ten bol nenormálne nádherný a tiež bol trochu podobný Ianovi. Niečo mi nahováralo, že bol upírom, aj keď som sa veľmi chcela mýliť. To, čo však mladík urobil, keď ma ucítil, hovorilo za všetko. Vedel o mne a včera bol pred mojím domom. Možno ma sledoval, aby zistil, kedy som sama.

„Mal na sebe tmavý kabát až po zem, rovnako tmavé rifle a šedú košeľu. Len mi nepovedz, že ho poznáš.“ Pri poslednej otázke sa jej nálada ešte zlepšila.

Áno, poznala som ho. Teda, aspoň som si to myslela. Pamätala som si, ako bol predvčerom v bare ten záhadný muž oblečený. Mal na sebe tmavý kabát, košeľu, možno aj šedú. V tom prítmí sa jej farba nedala presne určiť.

„To určite nie,“ zaklamala som a pozrela k dverám, keď sa ozvalo zaklopanie. „Hm, Leslie, musím končiť. Niekto klope.“ Prešla som k stene, na ktorej bol pripevnený stojan na telefón.

„Jasné. Pokojne bež. Prídeš zajtra na kávu?“ opýtala sa. Znova niekto zaklopal, no teraz o niečo nástojčivejšie.

„Hmmm. Zavolám ti, dobre? Tak pá.“ Zavesila som, skôr ako mi Leslie stihla aspoň odzdraviť, a ponáhľala sa k dverám.

Otvorila som, a len čo som zazrela staršieho muža v krémovom obleku a s cigarou v ústach, stuhla som. Všetky moje svaly stvrdli, hruď sa mi naplnila ťažobou a myseľ zlosťou. Tesné sako, ktoré držali pokope dve až desivo napnuté gombíky, mastné vlasy ulízané dozadu a fúziky, pod ktorými sa leskli zlaté zuby. Arnó Bruno.

S odporom som nakrčila nos. Tohto muža by som rada videla, ako pucuje podlahu zubnou kefkou. Neznesiteľný nafúkanec.

„Ako dobre, že ste doma,“ odsekol a bez pozvania vošiel dnu. Porozhliadol sa po chodbe, akoby tu bol doma, a otočil sa späť ku mne. „Kde je stará mama?“

„Na záhrade.“

Potiahol z cigary a z vnútorného vrecka svojho saka vytiahol akúsi bielu obálku.

„V našom dome sa nefajčí,“ zaškrípala som zubami a rukou rozohnala biely kúdolček, ktorý sa mi krútil okolo tváre.

Tučný chlap predo mnou sa zachechtal až hrôzostrašným spôsobom. Brucho sa mu natriasalo ako huspenina a z úst sa mu vyvalil ďalší kúdol páchnuceho dymu. „Takže vy o tom neviete, slečna Williamsová? Tento dom už nie je váš,“ povedal lenivo a spokojne mi podal obálku s červenou pečiatkou.

„Čože?“ zhrozene som sa pozrela na obálku a potom späť na brava pred sebou. „Ako to?“

„Keď ho neotvoríte, nedozviete sa. Ja som iba posol. Nečítal som ho,“ hlesol nevinne a znova s pôžitkom vyfúkol dym, akoby si len tak v nejakom nóbl salóne rozdumoval nad politikou a vôbec sa tu zo mňa nesnažil urobiť bezdomovca.

Roztrhla som obálku, a hneď ako som prečítala, čo sa v liste píše, moje srdce zaplakalo. „Predaný?“ zhíkla som. „Vy ste predali náš dom? Veď poctivo platíme!“

„Podľa majiteľa vždy s oneskorením,“ poznamenal a oboma rukami si uhladil vlasy. „Už viac na peniaze nemieni čakať.“

„Vždy platíme po termíne. S pánom Daliverom sme sa takto dohodli. Vie o tom.“

„Obávam sa, že ho prešla trpezlivosť. Zajtra ráno musíte byť preč. Ak sa tak nestane, prídeme vás vysťahovať my. Pre vás bude určite lepšie, ak nebudete robiť problémy,“ povedal a pohol sa späť k dverám. „A nábytok musí zostať. Možno postačí na vyrovnanie poslednej splátky.“ Narýchlo si prezrel naše skromné vybavenie a ohrnul bucľatý nos. „A možno nie.“ Povýšenecky zdvihol obočie a prekročil prah mojich dverí.

„Nemôžete nás len tak vysťahovať. Nemáme kam ísť.“

„Zdá sa, že je mi to jedno.“

V prstoch mi zapukali všetky kostičky a nechty sa mi zaryli do dlaní, keď som ruku zovrela do päste. „Povedzte mu, že to zaplatím. Nech mi dá ešte týždeň. Dostane svoje peniaze.“

„Vy to asi nechápete, slečna.“ Ostal stáť na rohožke pred dverami a pozrel sa na mňa. „Pán Daliver už nechce čakať. Napokon, tento dom už má svojho nového majiteľa a ten sa sem chce nasťahovať už zajtra napoludnie. Skúste nejaký penzión. Sú lacné,“ nadhodil ľahostajne a odišiel.

Tresla som za ním dverami, až sa dom zatriasol, a vrátila sa späť do kuchyne, aby som sa trochu upokojila predtým, ako to poviem starkej. Bola som taká vytočená, že keby som znova videla ten jeho priblblý ksicht, poriadne by som ho nakopla. Vyhodili nás bez varovania, bez milosti. Nechápala som, prečo nás aspoň neupozornili. Nedali nám čas ani na to, aby sme si mohli zohnať nejaké peniaze, a už vôbec nie, aby sme si všetko dôkladne premysleli. Nemala som ani poňatia, čo budeme robiť. Isté bolo iba to, že v tej chvíli sme boli vlastne už bezdomovcami.

Zvierala som biely list medzi prstami a nutkanie roztrhať ho a spáliť bolo až neuveriteľne lákavé. Mala som chuť kričať, so všetkým tresnúť a jednoducho odísť. Bolo mi jedno kam, nezáležalo na mieste. Odísť z tohto pekla, kde majú človeka za kus handry, by bolo vykúpením. Nemohla som však. Nebola som sama a starká by len ťažko zvládala dlhšie cesty. Bože, starká... Prežila v tomto dome kus života, vychovala tu mňa aj moju mamu. Zlomí jej to srdce.

Započula som buchnutie dverí a až som nadskočila. Starká vošla do domu a poklopkávajúc paličkou sa blížila. Zhlboka som sa nadýchla a pretrela si oči. Nechcela som, aby ma videla v takomto stave.

Len čo dorazila až do kuchyne a zazrela ma, zmeravela aj napriek tomu, že som sa snažila tváriť čo najnenápadnejšie. „Je ti horšie?“ vystrašila sa.

„Nie,“ povedala som a babička zneistela.

„Tak čo sa deje?“ pristúpila bližšie, aby si ma lepšie prezrela, a uvidela list, ktorý som stále držala. „Čo to je?“

„Len sa neznepokojuj. Bude to v poriadku.“

„O čo ide?“

Zhlboka som sa nadýchla. „Nič tragické. Iba nás práve vysťahovali.“

„Vysťahovali?!“ vykríkla zdesene. Rozochvenými prstami sa dotkla papiera a zbledla ešte viac, keď ho začala čítať. „Ale ako to?“

„Ten starý exemplár už viac nechce čakať za nájomným! Nech ho trafí šľak!“ neovládla som sa a zakliala som nenávistne. Ale nechcela som starú ženu rozrušiť ešte viac, a tak som pokračovala jemnejším tónom. „Neboj sa. Niečo vymyslím. Pôjdeme zatiaľ do hotela. A on nech sa s tým domom hoci aj zadrhne.“

„Do hotela? Nie! Dom je náš, nemôžu nám to len tak vziať!“

Oni môžu všetko. Prekliata korupcia. Ten, kto má prachy, má všetko. Bolo treba hneď začať riešiť situáciu, ale nemala som ani potuchy, ako. Bola som bezmocná ako nikdy predtým a v hlave som mala prázdno ako v peňaženke. „Už nie je náš, starká,“ povedala som ľútostivo. „Predali ho iným, zajtra sa sem sťahujú.“

Zo starkej akoby vyprchala všetka sila, sťažka dosadla na stoličku a pozrela sa na list. Dolná pera sa jej začala triasť. Nepreriekla však ani slovka.

Čupla som si k nej a vzala jej ruky do svojich. „Požiadam Suzanne o zálohu.“ To bolo jediné, čo mi napadlo. „Ja niečo vymyslím. Pôjdeme do nejakého hotela. Aspoň na nejaký čas, kým nevymyslím niečo iné. Zajtra ráno musíme byť preč. Takže musíme pobaliť, čo si vieme zobrať so sebou, a ráno odísť.“

„Och,“ zavzlykala. „Náš dom,“ zaplakala a mne zovrelo srdce.

„Nábytok tu musíme nechať,“ pokračovala som opatrne. „Chce ho namiesto nájomného. Vezmeme si iba oblečenie,“ dokončila som, aby vedela toľko, čo ja, a postavila som sa.

„A čo naše skrine a... a taniere? Veď je to všetko naše. My sme to kupovali, za naše! Je to moje!“ zúfalo vzdychala a rukou si pobúchavala po hrudi.

„Nemáme inú možnosť. Vezmeme si len to, čo unesieme. Večer pôjdem do baru a poprosím Suzanne o výplatu.“

„Dnes predsa nemôžeš. Je spln,“ pripomenula s obavou.

„Pôjdem ešte pred zotmením.“ Prešla som k drezu. Znovu som si napustila plný pohár studenej vody a naliala ho do seba.

„Nemám z toho dobrý pocit, dievčatko moje. Vyzeráš veľmi zle,“ povedala ustarostene. „Bojím sa, že niekde odpadneš. Dnes je spln a ty si taká bledá.“

„Ráno musíme byť preč. Nemôžem prespať deň.“ Vliala som do seba ešte jeden pohár vody a pozrela sa von oknom. „Nejako sa už len pretlčieme, tak ako vždy. Zvládneme to, neboj sa.“

S ťažkým srdcom sme začali baliť, rozdeľovať náš majetok na ten, bez ktorého sa neobídeme, a ten, ktorý milujeme, ale nemôžeme ho brať so sebou. Nádherný porcelán starej mamy, ktorý dostala ako svadobný dar a chránila ho pred špinou a nešikovnosťou ľudí päťdesiat rokov, sme opatrne a so slzami zabalili do škatule a schovali na povalu, aby ho nový majiteľ nenašiel a nemohol znesvätiť svojimi rukami. Všetko, čo z nášho domu robilo domov, sme zabalili a uložili hore k porcelánu. Nezniesli sme myšlienku, že by sa vecí, ktoré sme milovali, a spomienok, ku ktorým sa viazali, dotýkali ľudia, ktorí nás okradli o strechu nad hlavou. Lúčiť sa s tým všetkým nám lámalo srdce.

Bolo päť hodín popoludní, obloha sa zatiahla a ochladilo sa, za chvíľu malo začať pršať. Blížil sa večer a s ním aj spln. Ďalší z mnohých v mojom živote. Nespravodlivosť sa okolo nás rozlievala ako čierna smola. Museli nám to urobiť akurát vtedy, keď je spln? Namiesto toho, aby som mohla s aspoň trocha chladnou hlavou premýšľať, čo budeme robiť ďalej, hľadať nám ubytovanie, najať sťahovákov, zohnať kopec peňazí alebo urobiť čokoľvek iné, čo by nám mohlo pomôcť, budem sa celú noc zvíjať v bolestiach. V duchu som zakliala a nenápadne zovrela päste, aby som nestratila kontrolu a nevybičovala svoju zlosť do nebezpečnej intenzity.

Bola som ako časovaná bomba. Odistená a čakajúca na malé ťuknutie, aby som mohla konečne explodovať a uvoľniť tú nahromadenú zúrivosť.

Začula som akýsi ruch. Chvíľu to znelo, ako keby prichádzal vlak a všetko naokolo sa rozburácalo, no my sme v okolí žiadnu trať nemali. Dokonca ani metro.

Aj stará mama započula to desivé bzučanie a stuhla. Dívala sa po kuchyni, akoby hľadala, odkiaľ to vychádza, a mňa pochytila ešte väčšia zlosť. To rinčanie a hučanie ma neuveriteľne vytáčalo. Rozhliadala som sa, aby som zistila, čo ten neznesiteľný zvuk spôsobuje, no zrazu sa začalo všetko otriasať ako pri zemetrasení.

Spozorovala som, ako sa koreničky uprostred stola rozochvene presúvajú k starej mame; dokonca aj poháre na policiach a všetko, čo nebolo upevnené, začalo poskakovať, akoby to samo od seba ožilo.

„Madyne, nerob to!“ skríkla starká a vyskočila na nohy tak svižne, akoby jej s tým niekto pomohol. „Tak s tým už prestaň!“ žiadala vyplašene a moje hrdlo zovrela úzkosť.

„Nič predsa nerobím,“ riekla som zmätene a povolila päste.

V tej chvíli skoro všetko utíchlo. Skoro. Jednej krištáľovej váze to stále nestačilo. Tancovala na samom vrchu police a nemienila sa svojho boja vzdať. Balansovala nebezpečne blízko k okraju.

„Váza starej mamy!“ skríkol hlas v mojej hlave a v tej chvíli váza poskočila naposledy a začala sa rútiť k zemi. No nepadala rýchlo, ako by mala. Letela pomaly, ospanlivo, až neuveriteľne zdĺhavo.

Zarazene som sa pozrela na starú mamu, ktorá s otvorenými ústami hľadela na vázu a nehýbala sa. Úplne skamenená ukazovala rukou na padajúci krištáľ.

Pozrela som sa späť na vázu, ktorá bola ešte len vo výške mojej hlavy, a to ma zmiatlo. Už dávno sa jej črepiny mali váľať po podlahe. Čas sa úplne zbláznil, zdalo sa, že len ja jediná som zostala rovnako rýchla. Ako keby tá váza čakala, kým ju zachránim. Bolo to šialené.

Visela vo vzduchu vo výške môjho pásu, keď som ju konečne obkľúčila oboma rukami a odhodlala sa jej dotknúť. Hneď ako som tak urobila, začula som starkú, ako kričí akési neisté slovo, a keď ma zazrela s vázou v rukách, stíchla. Pozerala sa na mňa ako na zjavenie.

„Ako... ako si sa tam dostala tak rýchlo?“

„Bolo to neuveriteľné,“ šepla som v úžase a položila vázu na stôl. „Všetko šlo zrazu tak pomaly. Akoby sa čas zastavil. Tá váza padala tak dlho, že by som stihla urobiť kávu a ešte ju aj vypiť.“ Bola som ohúrená tým, čo som spravila. „Ja viem, že to znie šialene, ale bola som rýchla a ty si tam stála a... a dívala sa, ako padá. Akoby si celkom znehybnela,“ hovorila som jedným dychom a pozerala pritom na krištáľovú vázu, nehybne stojacu v strede dreveného stola.

„Bola si tam v sekunde,“ riekla babička v šoku.

„Je to neuveriteľné. A... a úžasné.“

„To hučanie a zemetrasenie...“ habkala.

„Neuvedomila som si, že to robím.“

„Mala by si začať uvažovať o Hankovi,“ prehovorila celkom vážnym, až napätým tónom, a to ma okamžite prebudilo.

„Myslíš, že mu o tom mám povedať?“

„Určite, no nehovorím len o tom. Potrebuješ, aby na teba niekto dozeral. Už sa to nesmie opakovať, čo keby ťa takto niekto videl? Okrem toho, som už stará. Nebudem tu večne a ten chlapec ti môže pomôcť. Prečo sa s ním nespriatelíš trocha viac?“

Nečakaná zmena témy ma poriadne zaskočila. Práve teraz by som na takýto rozhovor ani nepomyslela.

„Starať sa ešte aj o nejakého frajera teraz fakt nepotrebujem.“ Mala som ju a to mi celkom stačilo. Zatiaľ.

„Každý niekoho potrebuje. Aj ty. Daj tomu chlapcovi šancu. Dobre si rozumiete, je ako ty a dokáže ťa ochrániť,“ vyjachtala rozhodne a pohla sa preč.

Sledovala som, ako odkráčala do obývacej izby a usadila sa do svojho obľúbeného kresla. Vedela som, že to myslí dobre, no mňa viac trápila naša krízová situácia a blížiaci sa spln ako Hank.

Pokožka ma začínala páliť tak, že som sa musela nutne schladiť. V ústach som mala strašne sucho, bola som malátna a kožu som mala takú citlivú, že ma nepríjemne bolel každý dotyk. Svaly mi náhle stuhli tak, že som sa hýbala ťažko a pomaly, akoby som trpela pokročilou reumou. Cítila som sa neuveriteľne choro.

Vietor vonku zosilnel a dážď bol na spadnutie. Bol to ideálny nečas na prechádzku. Potichu som zašla za starkou, aby som jej oznámila, že odchádzam za Suzanne, a ona sa zháčila.

„Nepáči sa mi, že chceš ísť teraz. Prečo nepôjdeš až ráno? Bolo by to lepšie.“

„Ráno môže byť už neskoro. Vrátim sa, hneď ako mi dá peniaze. Neboj sa o mňa,“ upokojila som ju. Nedbanlivo som cez seba prehodila tenkú vetrovku a potom vyšla z domu.

Vo vzduchu bolo cítiť vlhkosť, no prvá studená kvapka na mňa padla až pred barom. Až tam som si uvedomila, že som si nevzala dáždnik, ale nevadilo mi zmoknúť. Studený dážď by mi úžasne upokojil rozhorúčenú pokožku.

Rozhodne som vstúpila dnu. Suzanne tam už našťastie bola. Práve zo seba zhadzovala kabátik, takže bolo jasné, že sem dorazila tesne predo mnou . Postávala za pultom ako v iné dni, a keď ma zbadala, zamávala mi a natešene sa na mňa uškrnula.

„Ahoj. Nemala si byť dnes doma?“ zvolala na mňa a nad tým, že som tam tak skoro, sa vôbec nepozastavila. „Volal mi Hank, že ideš so starkou k lekárovi. No ako sa tak na teba pozerám, tiež by si ho mala navštíviť. Nemáš teplotu? Vyzeráš strašne.“

„Niečo na mňa fakt lezie, no preto tu nie som.“

Spozornela. „Tak prečo?“

Zhlboka som sa nadýchla a s pokorou v hlase začala. „Dostali sme sa do strašnej situácie a potrebujem peniaze. Súrne.“

„Čo sa stalo?“

„Dnes u nás bol exekútor.“ Suzanne ihneď pochopila. „Vysťahovali nás a ja nemám ani cent, aby som mohla odísť so starkou aspoň do nejakého motelu. Potrebujem tvoju pomoc.“

„Lenže ja pri sebe nič nemám, Madyne.“

„Nechcem celý plat, len nejakú zálohu...“

„Včera som vyplatila nájom. Nemám ani mincu. Prečo si mi to nepovedala už skôr?“ divila sa. „Dokedy ti ich treba?“

„Potrebujem ich teraz,“ priznala som zúfalo a pošúchala si unavené oči. „Bol u nás dnes ráno s tým, že od zajtra sme bezdomovcami.“

„Mám zopár drobných, no ak ti ich dám, v kase mi nič nezostane,“ prehrabla sa narýchlo v pokladnici. „Je mi to fakt ľúto, no naozaj ti neviem pomôcť,“ nespokojne pokrútila hlavou. „A čo Hank? Jeho si sa nepýtala?“

„Pochybujem, že je na tom lepšie ako ja.“

„Koľko potrebujete?“ ozval sa za mnou podozrivo známy hlas. Naskočila mi husia koža.

Pozrela som sa na mladíka, ktorý si naposledy, keď tu bol, objednal sódu a hneď po tom ušiel. Prvé, čo ma na ňom zaujalo, znova boli jeho modré oči a nádherne krojené pery. Mysľou mi preletelo, že je určite upír. Lenže ako sa sem dostal? Nepočula som buchnúť dvere. Žeby bol v Dingovi ešte predo mnou?

„Prepáčte, že sa vám miešam do rozhovoru, no začul som, že potrebujete peniaze. Som Bruce Geere. Robím s pôžičkami,“ predstavil sa, ako sa patrilo, a moje srdce sa divoko rozbúchalo. „Povedzte mi, koľko by ste potrebovali, a ja vám skúsim pomôcť,“ ponúkal sa až priveľmi ochotne. Nezdalo sa mi to.

„No vidíš,“ zašveholila Suzanne nadšene a potľapkala ma po ruke, ktorú som mala položenú na pulte. „Pane na nebi, celá horíš!“ zhíkla a muž preniesol pohľad na moju ruku. „Mala by si ísť domov a vyležať to,“ radila mi.

„Tak ako sa dohodneme?“ zaujímal sa náš hosť.

V hlave mi kričal tichý hlások, aby som vzala nohy na plecia a ušla. Premenení boli lovci a ja som bola ich korisťou. Srdce mi búšilo až kdesi v hrdle. Myslela som na útek.

„Nemôžem si to dovoliť, ale ďakujem,“ odmietla som rozhodne a pozrela na Suzanne, ktorú moja odpoveď prekvapila. A koho nie? Práve som odmietla prvú a možno aj jedinú pomoc, ktorá sa mi ponúkla. „Tak zajtra,“ rozlúčila som sa a vykročila k dverám.

„Madyne, počkaj!“ zvolala za mnou, no ja som šla ďalej. Nechcela som zastavovať ani sa otáčať. Chcela som iba ujsť a už nikdy viac toho chlapíka nestretnúť.

Vybehla som na ulicu a pustila sa rýchlo domov, lenže on šiel za mnou. Rozum i duša na mňa kričali, aby som zastala, aby som sa bránila, veď v tomto som bola dobrá, no nohy kráčali ďalej. On nebol len tak nejaký zloduch, ktorý by ma chcel okradnúť. Bol lovcom, ktorý by ma s pôžitkom do sucha vypil. Mala by som vôbec šancu ubrániť sa mu?

„Tak potrebujete tie peniaze alebo nie?“ spýtal sa a moje nohy zastali, akoby uťal.

Moje druhé ja sa náhle vzoprelo a rozhodlo sa za každú cenu brániť. Bola som zvedavá, aké klamstvá mi chce nahovoriť. Neverila som, že mi chce pomôcť. Otočila som sa k nemu čelom. Postával asi päť metrov odo mňa v tmavom, po kolená dlhom kabáte, s rukami voľne spustenými vedľa tela. „Nie ste ten, za koho sa vydávate,“ podotkla som vzdorovito a on sa usmial.

„Ako ste na to prišli?“

„Intuícia.“

„Máte pravdu,“ priznal s úsmevom. „No tá ponúka platí. Chcem vám pomôcť.“

„Prečo?“

„Pretože to potrebujete. Alebo sa mýlim?“

Nie, to sa skutočne nemýlil.

„Môžem prísť bližšie alebo po sebe budeme ďalej kričať?“

Mal pravdu, stáli sme od seba dosť ďaleko a baviť sa o peniazoch uprostred ulice v tejto štvrti bolo naozaj nebezpečné. „Ovládam obranné ťahy,“ riekla som varovne.

Pousmial sa a prikývol. „Tak to si potom nebudem nič dovoľovať,“ odvetil a urobil pár krokov ku mne. „Čo keby sme šli na nejaké pokojnejšie miesto?“ navrhol.

V hlave mi začalo zvoniť na poplach.

5. Spln

Pokojné miesto? Začala som panikáriť.

Chcel ma vylákať na pokojné miesto, kde by mi mohol hocičo urobiť? Vari si myslel, že som úplne hlúpa? „Nikam s vami nepôjdem, pán Geere. Ak sa so mnou chcete baviť, tak tu na verejnosti.“

Nadvihol obočie a poobzeral sa. „V poriadku, ak si myslíte, že tu je to bezpečnejšie, no ja som mal na mysli nejakú slušnú reštauráciu. Môžete ju vybrať sama.“

Vystrašene som prehltla a strčila ruky do vreciek bundy. „Tu mi to vyhovuje.“

Pousmial sa a tiež schoval ruky do kabáta. „Nechcem vám ublížiť.“

Zasmiala som sa. „Prečo by som vám mala veriť?“

„Prečo by ste mi veriť nemohli? Pôsobím ako násilník?“ Neodpovedala som, a tak sa rozhodol prehovoriť znova. „Tlačí nás čas, slečna Madyne. Mali by sme sa vrátiť k tomu, prečo sme tu. Chcete sa o tých peniazoch pozhovárať alebo nie?“

„Chcem, no ak sa o niečo pokúsite...“

„Dám vám, čo potrebujete, a odídem,“ povedal pokojne a ja som prikývla.

„Budem sa tváriť, že vám verím.“

Naklonil hlavu mierne do strany. „Som si istý, že nesklamem vašu dôveru.“ Pozrel sa k nebesám a pokračoval. „Začína pršať. Čo keby sme sa schovali niekde v reštaurácii?“

Zdalo sa mi to ako úžasný nápad. Reštaurácia, chutné jedlo, čaj... Lenže vo vrecku som mala len pár drobných, ktoré by nestačili ani na mestskú toaletu. Okrem toho, dnes mi bolo dosť mizerne. Potrebovala som byť v chlade.

„Radšej si sadnime do parku,“ navrhla som a on spozornel.

„Ste si istá? Stmieva sa a dnešnú noc je spln,“ povedal priamo a moje srdce urobilo premet.

Vedel o mne. Teraz som si tým bola už istá, no tie peniaze som skutočne potrebovala. Možno mi naozaj chcel pomôcť. „Pozhovárame sa v parku,“ zopakovala som a on prikývol.

„Tak teda, veďte ma.“

Rozum mi kázal pobrať sa kadeľahšie, no srdce cítilo to upokojujúce teplo, ktoré z muža sálalo. Netušila som, či na mňa pôsobí jeho omamujúca lovná zbraň, alebo som mu len chcela slepo dôverovať. Nech to bolo akokoľvek, vykročila som a on sa pohol za mnou. „Vy viete, kto som, však?“

„Neplánujem vám ublížiť,“ odpovedal neurčito, no ja som jeho slová aj tak považovala za kladnú odpoveď.

„Ako ste to o mne zistili?“

„Na tom nezáleží.“

Nezáleží? Pozrela som sa naňho a srdce mi urobilo ďalšie salto. „Nechcete mi pomôcť, všakže?“ Hľadela som naňho a pokúšala sa upokojiť, no to by skôr padol meteorit. „Ak mi chcete ublížiť, tak vás varujem. Viem sa brániť.“

„Nechcem vám ublížiť. Prečo by som to, preboha, robil?“ spýtal sa zmätene. „Vy potrebujete pomoc a ja vám ju ponúkam. To je všetko.“

Ešte chvíľu som mu skúmavo hľadela do tých krásnych očí a nakoniec som prikývla. Rozhodla som sa dať mu šancu. „Skúsim vám veriť, no mám niekoľko otázok.“

„Budem na ne poznať odpovede?“

„Včera ste boli pred mojím domom,“ začala som, hoci som si tým vôbec nebola istá, no popis, ktorý mi dala Leslie, na tohto muža sedel, tak som to riskla. „Prečo?“

Preletel po mne krátkym pohľadom. „Neviem, kde bývate, a včera pred zotmením som sa bol prejsť, takže je pravdepodobné, že som išiel aj okolo vášho domu.“

„Prečo mám pocit, že mi klamete?“

Pousmial sa a zavrtel hlavou. Nechcel odpovedať.

„Sledujete ma?“

Lenže on znova neodpovedal.

„Buďme k sebe úprimní, okej? Čo odo mňa naozaj chcete?“

„Ako som povedal. Pomôcť vám.“

„Do hrobu?“ opýtala som sa stroho a on zmeravel.

Zastali sme.

„Čože?“

„Vy viete, kto som ja, a ja viem, kto ste vy, takže sa so mnou prestaňte hrať ako mačka s myšou.“

„V poriadku. Kto podľa vás som?“ spýtal sa ma celkom vážne a ja som na okamih zatajila dych.

Nastal okamih pravdy. Tu boli akékoľvek okolky úplne zbytočné. „Ste osoba, ktorej by sa mali osoby ako ja spravidla vyhýbať,“ odpovedala som sčasti vyhýbavo, no on dobre vedel, o čom hovorím.

Uškrnul sa a to bolo tak sexi, že som takmer prestala dýchať. „Moja osoba má aj meno,“ šepol a mne podskočilo srdce.

„Poznám to meno, no nechcite odo mňa, aby som ho vyslovila nahlas. Len včera som zistila, že som niečo podobné, a ešte stále som sa s tým nezmierila.“

„Čím skôr sa s tým vyrovnáte, tým skôr bude vaša duša slobodná,“ povedal a znova sa pohol.

Moja duša bude slobodná?

Vykročila som za ním. Tá veta znela tak čudne. Čo bol nejaký kňaz? Lenže on mi ešte vždy neodpovedal. „Tak poviete mi, čo ste robili pred mojím domom a ako ste sa o mne dozvedeli?“

„Šiel som za vami, aby som vás varoval.“

„Varoval?“ skepticky som nadvihla obočie. „Pred čím?“ A odkiaľ sa vôbec dozvedel, kde bývam?

Pozrel mi do očí a povedal: „Ste v nebezpečenstve.“ Tváril sa smrteľne vážne.

„Som v nebezpečenstve?“

„Viac ako si myslíte.“

V hrdle mi vyschlo. „Pred čím?“

„Vráťme sa radšej k veci.“

„Tak to nie. Začali ste, tak to dokončite!“

„Na to teraz nemáme čas. Spln sa blíži. Vyriešme to, prečo sme tu, a obaja sa poberieme po svojom.“

„Zavádzate ma. Motáte mi hlavu. Tá vaša pomoc je len zámienka, však? Viem, čo ste zač, a viem, že takí ako vy túžia po takých, ako som ja.“

„Mýlite sa. Ja vám skutočne chcem pomôcť. Verte mi.“

„Tak mi prestaňte klamať a ja vám možno uverím,“ sykla som pobúrene.

„V poriadku,“ odvetil pokojne. „K vašej prvej otázke, to, kým ste, som zistil, keď ste mi podali tú utierku. Zanechali ste na nej svoju vôňu a ja som z nej dokázal vycítiť, že nie ste obyčajný človek.“

„To vás rozhnevalo. Preto ste sa na mňa pozerali ako na vraha.“

„Nie. Len ma to šokovalo. Dlho som nestretol narodeného.“

„Prečo ste hneď potom ušli? Myslela som si, že som vám omylom dala špinavú utierku.“

„Ušiel som, pretože som mal víziu, a...“

„Víziu? Vidíte budúcnosť alebo niečo také?“

„Nedá sa povedať, že by som videl celú budúcnosť. Len niektoré okamihy z nej. Veci, ktoré sa môžu, ale nemusia stať.“

„Čo ste v tej vidine videli?“

„Strašné veci.“

Naprázdno som prehltla. „Tie veci súviseli so mnou?“

„Včera ráno som mal ďalšiu víziu a...“

„Hou, hou. Tak pomaly!“ zastavila som ho rázne. „Najprv mi povedzte, čo ste videli v tom bare.“

„Nechcete to vedieť.“

„Prečo ste boli pred mojím domom?“

„Chcel som vás varovať, no prišiel som neskoro. Už ste neboli doma.“

„Pred čím ste ma chceli varovať?“

„Hrozí vám nebezpečenstvo. Zajtra musíte zostať doma, nech by sa stalo čokoľvek.“

„Obávam sa, že zajtra budeme už bezdomovcami.“

„Vaša situácia sa ráno zmení. Príde k vám chlap. Dajte mu peniaze, ktoré vám dám, a prosím, zostaňte celý deň doma.“

„Prečo?“

„Len mi to sľúbte.“

„Prečo?“ opakovala som tvrdohlavo.

„Na tom nezáleží!“ zvýšil hlas. „Stačí, ak mi dáte slovo, že nikam nepôjdete. Zajtra musíte zostať doma!“

„Čo sa má stať?“

„Sľúbte mi, že zajtra zostanete doma.“

„Najprv mi povedzte, o čo ide,“ oponovala som.

„O vaše bezpečie, doparoma s vami, ženská!“ vybuchol rozčúlene. „Vždy ste taká tvrdohlavá?“

„Väčšinou.“

„Nemám chuť zachraňovať vás len preto, že ste ľahkomyseľná,“ riekol namrzene. Vošli sme do parku.

„Tak ja som podľa vás ľahkomyseľná?“ spýtala som sa podráždene a kráčala za ním. Čo si to dovoľoval? „Nemáte nijaké právo urážať ma, pán Geere. Nepoznáte ma, takže...“

A zrazu prásk.

Príliš neskoro som si uvedomila, že stojí, a tak som doňho vrazila. Moje ruky skončili na jeho hrudi a tie jeho na mojich bokoch. Vytreštila som oči a celá zdesená tým, čo sa stalo, som zahabkala.

Zrazu bolo medzi nami dusivé napätie, ktoré ma zovrelo ako do lisu a nedalo mi dýchať. Lenže to napätie sa mi svojím spôsobom páčilo. On sa mi páčil. Panebože! Zaprela som sa do jeho pevnej hrude a on ma pustil. Cúvla som a odkašľala si v nádeji, že nájdem vlastný hlas, no bolo to márne. Celkom som onemela.

„Radšej prejdime k veci, pretože môj čas je drahocenný,“ vyhlásil zaskočene a pohol sa ďalej. Myslím, že aj jeho tá naša kolízia priviedla do nemilých rozpakov.

„Čo ste videli vtedy v bare?“

„Schováme sa pod tým veľkým eukalyptom. Je pod ním suché miesto aj lavička,“ navrhol, akoby moju otázku ani nepočul, a rázne vykročil k mohutnému stromu s lavičkou vedľa obrieho pňa.

Šla som za ním a pri každom kroku si čoraz viac uvedomovala, že sme v parku celkom sami. V okolí, ako keby naschvál, práve dnes nebolo ani živej duše, a to ma znepokojilo. Kde boli ľudia? Kde bol ktokoľvek živý?

Usadili sme sa každý na opačný koniec lavičky. Letmo sa na mňa pozrel. „Nie je vám zima?“

„Pán Geere, neodpovedali ste mi.“

„Ani vy mne. Rád by som pokračoval.“

„Takže čo ste videli? Muselo to byť niečo príšerné, keď ste tak ušli.“ Nemienila som mu s tým dať pokoj. Išlo predsa o môj život.“

Mladík vedľa mňa si unavene vzdychol. „Nebolo to nič pekné.“

Zrazu mi začalo byť chladno. Čo mohlo byť také hrôzostrašné, že by pred tým ušiel aj premenený? A zrazu mi to došlo. Dopekla. „Smrť?“ opýtala som sa potichu s hlasom takým vystrašeným a rozochveným, akoby ani nebol môj.

Na to, aby som pochopila, že sa nemýlim, nemusel ani otvoriť ústa. Jeho výraz odpovedal zaňho. „Odbočili sme od témy,“ pripomenul chrapľavo. „Mali by sme sa vrátiť k tomu, prečo sme teraz tu.“

„Ja zomriem? Je to tak?“

Nereagoval. Iba tam sedel a díval sa na mňa.

„Ako? Na chorobu? Prejde ma auto?“

„Nie,“ prerušil tok mojich splašených myšlienok a na jeho prekrásnom čele sa zjavili vrásky.

„Takže ma niekto... zabije?“ posledné slovo som takmer nedokázala vyriecť.

„Nikto vás nezabije. Ja vidím to, čo sa môže stať, no všetkému sa dá predísť.“

„Kto ma v tej vaše vidine zabil? Niekto, koho poznám? Niekto cudzí? Tak vravte. Mám právo vedieť, čo ste videli.“

„Nebola to osoba, ktorú by ste poznali roky. Skôr pár minút.“

„Pár minút?“ šepla som sama pre seba a nechápavo sa naňho pozrela. Veľavýznamne mi hľadel do očí, ako keby mi chcel povedať, že tú odpoveď poznám. Jeho oči presýtené pocitom viny prezradili všetko. To on ma chcel zabiť! Chvíľu som sa naňho zdesene dívala a hľadala správne slová, no napokon som sa zmohla iba na jednu jedinú otázku. „Prečo?“

„Na to vám nebudem odpovedať. Neurobil som to, takže je táto téma úplne bezpredmetná. Budúcnosť je možné zmeniť. Kedykoľvek,“ zdôraznil, akoby mi tým chcel niečo naznačiť, no ja som nechápala.

„To preto sme tu? Chcete to urobiť teraz?“

„Samozrejme, že nie.“

„No chceli ste to urobiť. Prečo ste si to rozmysleli?“

Zmätene začal koktať: „Práve... práve ste sa dozvedeli, že som vás chcel zabiť, a vy sa ma pýtate, prečo som to neurobil? Možno by ste mali navštíviť nejakého špecialistu.“

„Nie som cvok, ja len... Počula som, aké ťažké je pre vás ovládnuť sa v našej prítomnosti. Vy ste sa ovládli, čo ma núti predpokladať, že vám asi nevoniam dosť dobre.“

„Nevoniate?“ zopakoval pobavene a jeho úsmev bol... hmm... „Boli by ste radšej, keby to bolo naopak?“

„Asi nie, ale aj tak ma to zaujíma. Ste prvý svojho druhu, koho som stretla, a mám kopec otázok,“ priznala som zrejme príliš nadšene.

„Lenže na tie otázky nemáme čas, Madyne. Sme tu kvôli vašim peniazom.“

„Áno, máte pravdu. Peniaze. Lenže ja neviem, koľko potrebujem. Možno tisíc dolárov.“

Vytiahol z vrecka peňaženku a ja som spozornela.

„Nie ste odtiaľto.“

Zarazil sa. Vzhliadol ku mne a prižmúril oči. „Prečo si to myslíte?“

„Nikdy predtým som vás v tomto zapadákove nevidela. A podľa vášho oblečenia nepatríte ani do našej spoločenskej vrstvy.“

„Uhm,“ odpovedal spôsobom, ktorým nič nepotvrdil ani nevyvrátil.

„Určite viete, na čo tie peniaze potrebujem, však?“

Prikývol.

„To znie desivo. Myslím to, že viete, čo sa stane, skôr než sa to naozaj stane.“

„Má to aj svoje výhody.“

To mal pravdu. Vďaka svojmu daru mohol predísť všetkým nepríjemným situáciám. „Čím sa živíte?“

Stuhol, pomaly zdvihol hlavu od peňaženky, ktorú práve otvoril, a pozrel sa na mňa. „Podnikám.“

„Nie, ja myslím... Čo jete? Zvieratá? Ľudí? Máte obľúbený druh?“

„Dúfam, že vás umlčím, ak poviem, že sa neživím ľudskou krvou.“

„Úplne.“

Bruce znova mrkol do peňaženky a zaboril do nej štíhle prsty. Zatiaľ sa vonku kompletne zatmelo a mne sa pod kožou začal rozhárať pálčivý oheň. Premenený vytiahol z peňaženky slušnú kôpku bankoviek a podal mi ju. „Vrátite mi to, až budete môcť. Máte na to celú večnosť,“ dodal pobavene a ja som nevedela, či to myslel vážne, alebo to bol iba nemiestny žart.

„Úroky?“

„Tentoraz bez.“

„Ďakujem,“ povedala som a zovrela peniaze pevne v dlani. „Ako vás nájdem, keď vám ich budem chcieť vrátiť?“

„Nijako,“ povedal jednoznačne a odložil si peňaženku späť do vnútorného vrecka kabáta. „Ja si nájdem vás.“

Dokelu. To znelo hrozivo. Zrazu som mala pocit, že som sa upísala samotnému Luciferovi, a stihne ma za to krutý trest.

„Myslím, že sa už môžeme rozlúčiť.“

„Som vám nesmierne vďačná.“ Peniaze som rýchlo schovala do bundy, aby som nestratila ani jednu bankovku. „Len čo sa trochu pozbieram, vrátim vám ich.“ Zodvihla som pohľad, a keď som si uvedomila, že sa zhováram sama so sebou, zamrazilo ma. Elegantný mladík bol fuč.

Vonku bola už hlboká tma a hoci bol mesiac pod mrakom, cítila som, ako sa mi spln dostáva pod kožu. Vedela som, že ak si nepohnem, mesiac ma zastihne a ja sa od bolesti zbláznim rovno na ulici. Z vlastnej skúsenosti som vedela, že pod jeho priamym žiarením sú bolesti oveľa ničivejšie.

***

Silný lejak ma zastihol asi dvesto metrov od domu, takže som premokla do poslednej nitky. V iný deň by mi bolo zima, no dnes mi tento chlad vyhovoval. Znova som sa pozrela na oblohu, a hneď ako sa mesiac aspoň malým kúskom ukázal, telom sa mi rozlialo ničivé peklo.

Vedela som, že ak sa aspoň na malý moment neschovám, budem kričať a upútam tak na seba pozornosť, čo neprichádzalo do úvahy.

Z posledných síl som zabočila do opustenej uličky, kam nechodievali dokonca ani bezdomovci, a oprela sa o drsnú stenu schátralej budovy. Ďalej som už nevládala ísť a toto miesto bolo jediné, ktoré vyzeralo pusto a neobývane.

Mračná znova postúpili a na čiernej oblohe sa objavil mesiac v celej svojej kráse. V tej chvíli som mala pocit, že mám kožu v plameňoch. Neustávajúce návaly lámavice sa predierali mojou pokožkou až kamsi do kostí a spôsobovali mi muky také neznesiteľné, že ma začali prepadávať silné mdloby.

Len tak-tak som sa držala na nohách. Chcela som urobiť ešte aspoň krok, schúliť sa pri zhrdzavenom kontajneri, ktorý vrhal drobný tieň, no už som nebola schopná pohybu. Bolesť ma úplne ovládla a už som nedokázala ani rozmýšľať.

Oprela som sa chrbtom o drsnú stenu a zviezla sa na zem. Ruky som zovrela do pästí a snažila sa premôcť zúfalú potrebu kričať, ale neprešla ani minúta a nevydržala som to. Po prvom zaúpení to už bolo nezastaviteľné. Jeden ston nahrádzal druhý a ten zase tretí. Spln ma tlačil k zemi takou silou, že som sa tomu nedokázala ubrániť. Zvíjala som sa v mukách a zatínala zuby. Minúty boli ako večnosť. Vliekli sa a zabíjali vo mne všetko živé.

Zrazu sa nado mnou niekto zohol a ja som v panike zatajila dych. Bola to vysoká silueta muža oblečeného do farby noci. Niečo cezo mňa prehodil tak, že som bola celkom prikrytá, a potom ma zodvihol do náručia, akoby som bola iba pierkom. Bolesť začala ustupovať a nahrádzala ju slabosť a únava. S úľavou som si vydýchla. Bola som celkom vyčerpaná.

Nemala som ani poňatia, kto ma našiel, no jedno som vedela isto. Ak by som mala viac síl, určite by som sa pokúšala brániť. Namiesto toho som privrela oči a snažila sa pravidelne dýchať.

„Už si v bezpečí. Len pokojne,“ šepol známy hlas a ja som spozornela.

„Hank?“

„Čakala si niekoho iného?“ opýtal sa pobavene.

Ani nie, odpovedala som mu v mysli a on sa znova zasmial.

„To som rád.“

Kde si sa tu vzal? vyslala som k nemu ďalšiu unavenú myšlienku.

„Skôr by ma zaujímalo, kam si sa to, dočerta, vybrala?“ sykol pobúrene, kým ma prenášal nejakými hlučnejšími miestami.

Do baru.

Po niekoľkých minútach ma položil na pohodlnú posteľ a stiahol zo mňa celkom premočenú bundu. Ruku mi priložil na krk, akoby mi chcel nahmatať pulz, a potom znepokojene pokrútil hlavou. „Môžem vedieť, načo si sa tam práve dnes trepala? Je spln, Madyne,“ mračil sa, no hovoril potichu, skoro šepotom. „Panebože, čo ak by ťa tam našiel niekto iný?“

„Ale nenašiel.“

„Tak to buď rada. Máš šťastie, že si Suzanne spomenula na to, že si tam bola, ináč by som nedostal ten nepríjemný pocit, že máš problém. Čo ti to len napadlo? Zabudla si, aká je dnes noc??“

Jeho slová som ledva vnímala. Viac ma zaujímala miestnosť, v ktorej sme práve boli. „Som doma?“ V izbe bola taká tma, že som dokázala vnímať iba slabé obrysy nábytku.

„Hej,“ odpovedal namrzne. „Tak už mi odpovieš?“

Porozhliadla som sa po nocou zaliatej izbe a v tom sa mi pri hlave rozsvietila nočná lampa. Na pár sekúnd ma oslepila a potom som konečne zazrela svojho suseda. Skláňal sa nado mnou a na tmavých strapatých vlasoch a pokožke sa mu ligotali dažďové kvapky. Zrazu som si uvedomila, aký je pekný. Jeho zuby sa leskli, akoby boli z porcelánu, a v kontraste s jeho hnedastou pokožkou boli priam žiarivé. Páčil sa mi.

To, že sa usmievam, som si uvedomila, až keď môj úsmev zmätene opätoval.

„Stráž si svoje myšlienky, ináč ti neodolám a pobozkám ťa,“ riekol varovne a mne zahoreli tváre. „Trochu sa pozbieraj a prezleč. Nech ťa starká takto nevidí.“

Jeho slová som ani nevnímala. Dokonca ani bolesť, ktorá sa pomaly vytrácala. Dívala som sa na jeho tvár a vnímala, ako sa mi hruďou rozlieva neha. „Si pekný,“ skonštatovala som bez rozmyslu a on zneistel.

„Tuším, že si si niekde udrela hlavu. Tak dobre,“ vzdychol a pozrel na lacné náramkové hodinky na svojej ruke. „Musím sa vrátiť do práce. Suzanne si myslí, že som na toalete.“

„Hej a pri spláchnutí si zmokol,“ odvetila som pobavene a posadila sa. Spustila som nohy na zem a hlava sa mi pri prudkom pohybe nepríjemne zatočila. Na malý moment som sa musela podoprieť oboma rukami, aby som zase nespadla do postele.

„Skočím sa domov prezliecť. Hádam si to nevšimne. Ty si oddýchni.“

„Na oddych nemám čas. Dám si sprchu a pôjdem zbaliť nejaké veci.“

„Aké veci?“

„Vysťahovali nás, pretože sa ctený pán Daliver rozhodol, že sem nasťahuje niekoho iného. Platili sme vždy pozadu, ako vieš, no jemu to zrazu prestalo vyhovovať.“

„Preboha, prečo si mi nič nepovedala?“

„Psst,“ zasyčala som, lebo bol priveľmi hlučný. „Čudujem sa, že ti to nepovedala Suzanne.“

„Tá mi povedala len to, že si sa tam zastavila na skok, no potom jej zvonil mobil a viac sme sa nebavili. Prekliaty starý držgroš. Kedy sa musíte vysťahovať?“

„Ráno musíme byť preč.“

„Dopekla, ten bastard! No ničoho sa neboj. Prídete aj so starkou ku mne. Mám voľné izby, pomestíme sa.“

„Nie, Hank... Je to od teba veľmi milé, no pôjdeme do hotela. Už sme sa o tom so starkou bavili a ona súhlasila.“

„Do hotela?“ zavrčal nespokojne. „V žiadnom prípade! Na hotel potrebuješ peniaze a ty ich očividne nemáš, takže trvám na tom, že pôjdete ku mne.“

„A ja trvám na tom hoteli,“ vzoprela som sa tvrdohlavo. „Myslíš si, že sa o seba a starkú nedokážem postarať? To ma uráža. Nepodceňuj ma, Hank!“ vyprskla som namrzene, a skôr ako sa stihol ohradiť, pokračovala som ďalej. „Len pre tvoju informáciu, ja už peniaze mám,“ prezradila som a z vrecka vytiahla kôpku bankoviek, aby videl, že netáram do vetra.

Hank šokovane vytreštil oči. „Odkiaľ ich máš?“

„Na tom nezáleží.“

„Práveže záleží.“

„Proste ich mám a hotovo!“

„Ukradla si ich?“

„Čo prosím?“ Čakala som čokoľvek, no že si bude myslieť, že som zlodejka, ma zabolelo. „Myslíš si, že kradnem?“

„To nie, len sa bojím, že si sa zaplietla do niečoho špinavého.“

„Nič také. Proste ich mám a bodka,“ povedala som rozhodne a nemienila sa o tom viac baviť. „Nemal by si sa už náhodou vrátiť?“ pripomenula som.

Na chodbe sa rozsvietilo svetlo. „Dokelu! Starká!“ zašepkala som vyplašene.

„Madyne, si to ty?“ skríkla zdola a drevené schodisko zapraskalo. Šla hore.

„Som to ja! Idem dole!“ zvolala som, aby nešla hore a nezbadala Hanka.

„S kým si tam?“

„S kým by som mala byť? Sama som,“ zaklamala som trochu nepresvedčivo. „Idem dole,“ zopakovala som a prešla si skrehnutou rukou po zdesenej tvári. „Nesmie ťa tu vidieť. Vlez do skrine.“

„Do skrine sa určite pchať nebudem. Idem oknom,“ povedal, bleskurýchlo prebehol k parapetu a otvoril ho.

„Zbláznil si sa. Chceš sa dolámať?“

On sa len zasmial a vyskočil von.

Zdesene som pribehla k oknu a vykukla ním dole. Hank stál celý a živý na chodníku, ako keby len teraz vyšiel dverami, a díval sa na mňa.

„Tak pá,“ zamával mi a zrazu bol preč. Zmizol, akoby sa vyparil, presne ako ten muž v parku.

Chcela som takýto život? Tú rýchlosť a nadprirodzenosť? Chcela som vôbec budúcnosť, ktorá bola taká definitívna a nezvratná, až mi to naháňalo strach?

„Čo to robíš? Je spln,“ ozvalo sa za mnou a ja som sa vyľakane strhla.

„Ježíš! Vydesila si ma.“

„To som nechcela. Si premočená. Prišla si len teraz?“

„Áno.“

„Bola si preč dlho. Už som sa o teba začínala báť.“

„Trochu som sa zarozprávala so Suzanne a cestou domov ma zastihol lejak,“ zaklamala som. Nemohla som babke povedať, že som mala som stretnutie s upírom, ktorý mi dal peniaze na to, aby sme prežili.

„Ako ti je?“

Zatvorila som okno a zatiahla žalúzie, aby mi do izby neprenikal mesačný svit, aj keď ako sa zdalo, už na mňa nijako nepôsobí. „Už mám tie peniaze.“ Prešla som radšej na inú tému a starká vošla do izby.

Podišla ku mne a chytila ma za premočený rukáv na teplákovej bunde, ako keby sa chcela uistiť, či som naozaj celkom premočená. „Od Suzanne?“

Zaváhala som. „Mám ich od jedného chlapíka. Ponúka pôžičky. Všetko je to legálne. A je to bez úrokov.“ Samé lži. Nenávidela som sa za to, no vystrašiť ju pravdou nebolo o nič lepšie. Lenže ona ma príliš dobre poznala a tušila, že nehovorím pravdu.

„Dostala si pôžičku, aj keď máš minimálny plat?“

„Ten pán povedal, že môžem. Neboj sa. Budem odkladať peniaze a potom mu všetko vrátim.“

„A z čoho budeš šetriť? V reštaurácii zarobíš biedne. Nikdy ti skoro nič nezostane.“

Mala pravdu, takže som rýchlo vymýšľala nejakú dôveryhodnú odpoveď. „Nepožičala som veľa, takže mu to za taký polrok vrátim.“ Snáď.

„Ako si sa k nemu vôbec dostala? Nebol to náhodou jeden z tých nebankových gaunerov?“

„Nie. Babi, dôveruj mi,“ požiadala som a chytila starú ženu za ruku. „Viem, čo robím. Všetko dobre dopadne,“ riekla som presvedčivo, i keď sama som si tým nebola ani trochu istá. „Nerob si starosti. Môžeme sa presťahovať do nejakého podnájmu a ešte nám aj zvýši.“

Podozrievavo sa na mňa pozrela a nadýchla sa. „Naozaj mi neklameš?“

„Naozaj ti neklamem.“ Aspoň nie vo všetkom.

Starká k tejto téme nič viac nepovedala. Možno už nemala čo alebo mi svojím mlčaní chcela dať najavo, že mi dôveruje. „Si celkom bledá a do nitky premočená,“ skonštatovala po chvíli ustarostene. „Daj si teplý kúpeľ a potom si ľahni. Ešte mi tu prechladneš.“

„Ty vieš, že to nie je možné. Som upír,“ pripomenula som šeptom, prekvapená tým, že som to slovo tak ľahko vypustila z úst. Starká sa spokojne usmiala.

„Našťastie, pretože na seba vôbec nedávaš pozor.“

Ten jej spokojný tón ma zarazil. Šťastím by som to rozhodne nenazvala.

„Ešte niečo som ti zbalila,“ znova prehovorila a ukázala k neveľkej cestovnej taške pri skrini. „Radšej si to prekontroluj. Možno som na niečo zabudla.“

„To si nemusela,“ vydrala som zo seba trochu nesústredene a preletela po cestovnej taške skúmavým pohľadom. „Ale aj tak ďakujem.“

„Pripravím ti niečo pod zub?“

Niečo pod zub? Haha. Možno nejakého okoloidúceho.

„Madyne,“ oslovila ma znepokojene. „Tak si hladná alebo nie?“

„Áno. Niečo by som zjedla.“

„Fajn, pripravím ti niečo chutné. Ty sa zatiaľ pokojne okúp a prezleč sa do niečoho suchého,“ navrhla a odhodlane sa vybrala do kuchyne.

6. Stalo sa, ako povedal

Keď som sa na noci plné bolesti pozrela spätne a predstavila si, že ma čaká ešte šesť splnov – jeden z toho definitívny – striaslo ma. Bola som zúfalá a bezmocná, nemala som možnosť vybrať si, kým budem. Proste som musela byť krvilačným netvorom a neexistoval spôsob, ako to zmeniť. Zúrila som.

Každý mal právo na vlastné rozhodnutie a aj ja som chcela o svojom živote rozhodovať sama. Túžila som žiť ako iní ľudia, so svojimi problémami a stereotypom, ktorý ma občas ubíjal. Mnohoráz som si priala vymaniť sa z neho, niečo zmeniť, niečo vzrušujúce zažiť, no ak by som vedela, čoho sa dočkám, neželala by som si radšej nič.

Veď ako budem žiť, keď tí, ktorých milujem, pomrú? Ako budem žiť, keď zostanem sama? Nechcela som takto skončiť. Nechcela som sa jedného dňa prebudiť a uvedomiť si, že som zostala na svete úplne sama. Tá predstava bola príšerná.

Tie strašné pocity ma prinútili vstať z okennej parapety a vykradnúť sa z domu. Vybehla som na ulicu s búšením v hrudi a očami plnými sĺz. Netušila som, kam pôjdem, vedela som iba, že niekam ísť musím. Potrebovala som si vyvetrať hlavu, pretože ten pretlak, ktorý som v nej mala, ma privádzal do šialenstva.

Prebehla som cez cestu, kde sa to autami len tak hemžilo, a utekala som ďalej. Neprekážal mi ani dážď, ktorý ešte vždy ochladzoval zem a ktorý ma znova premočil do poslednej nitky. Keď som sa ocitla pred starou a opustenou továrňou, spomalila som. Moje srdce však bežalo stále ďalej, ako keby si ani neuvedomovalo, že ja už nevládzem.

Pri pohľade na vysoké tehlové komíny mi napadla totálne šibnutá vec, no bola som taká frustrovaná, že urobiť niečo nenormálne a nebezpečné mi pripadalo ako skvelý nápad. Podišla som k jednému z dvoch vysokých komínov a začala sa po kovovom rebríku šplhať hore. Nezaujímalo ma, či spadnem, proste som len poháňaná šialenou potrebou niečo urobiť liezla ďalej a neobzerala sa späť.

Keď som sa vytrepala hore a narazil do mňa taký silný vietor, až som sa zatackala, začal sa vo mne rozlievať pocit zadosťučinenia. Konečne prestalo pršať. Vedela som, že som príliš vysoko, ale aj tak som vzdorne pristúpila k okraju širokého komína, ktorý zapáchal mokrou sadzou, a oboma rukami sa chytila kovového zábradlia. Bolo ľadové a mastné od sadze, no bolo mi to jedno. Ten pohľad za to stál. Mesto som mala ako na dlani a žiarilo ako hviezdna obloha. Nikdy som nič krajšie nevidela. Cítila som sa tu ako vták. Ako keby som letela.

Studený vzduch mi rosil tvár a silný vietor rozhadzoval strapaté vlasy. Bola som voľná. Nespútaná a ľahučká ako pierko. Srdce mi búšilo ako šialené a pery sa chveli, no v mojej mysli aj napriek tomu nastala totálna istota. Pustila som sa premočeného zábradlia a rozpažila ruky.

Cítila som silu vetra, ktorý sa do mňa opieral, a vychutnávala som si adrenalín, ktorý mi koloval žilami ako láva. Vedľa mňa čosi zatrepotalo a ja som sa strhla. Rukami som inštinktívne zdrapila zábradlie a pozrela sa na premočeného Brucea.

„Vy? Preboha, čo tu robíte?“

„Čo tu robím ja?“ spýtal sa, akoby mi chcel dať najavo, že ja som tá, ktorá tu nemá čo robiť. Sčasti mal pravdu. Obaja sme tu boli neoprávnene. „Videl som, čo sa chystáte urobiť, a prišiel som vám povedať, že je to šialenstvo.“

„Čo sa chystám urobiť? O čom to hovoríte?“

„Ak skočíte, bude to chyba,“ povedal a pristúpil o čosi bližšie.

Ak skočím? Prečo by som to robila?

„Prosím, upokojte sa a nerobte hlúposti. Ste teraz rozrušená, no len čo sa upokojíte, uvedomíte si, že to urobiť nechcete. Nesmiete skočiť. Čo vaša stará mama? Čo tí, ktorým na vás záleží? Ak skočíte, bude to osudná chyba. Starká vás potrebuje. Kto jej podá pohár vody, keď jej bude zle? Kto jej pomôže vstať z postele, keď jej nohy pochytí reuma?“ pobádal ma, lenže odkiaľ to všetko vedel? A ako prišiel na to, že sa chystám skočiť? „Nesmiete skočiť, Madyne.“

„Ja predsa nechcem skočiť.“

Zarazene na mňa vytreštil oči. „Nechcete?“

„Nechcem.“

„Tak prečo ste tu?“

„Len som... len som potrebovala prísť na iné myšlienky.“

„Dvesto metrov nad zemou?“

Mrkla som dole na tisíce svetielok a potom späť naňho. „Prečo ste si mysleli, že sa chystám skočiť?“

Pristúpil ku mne a rukou si pošúchal obočie, akoby ho náhle niečo zasvrbelo. „Mal som videnie, ako sem vystupujete, a myslel som si...“

„Že sa chcem zabiť? Prečo by som to robila?“

„Ja neviem. Možno preto, že máte strach z toho, čo bude.“

„Strach naozaj mám, no som priveľký zbabelec, aby som si sama dokázala siahnuť na život. Ste blázon, ak ste si mysleli, že som sem liezla preto, aby som skočila. Ak by som sa chcela zabiť, stavila by som na niečo menej náročné.“

Pousmial sa. „Takže ste sa štverali až sem, aby ste tu prišli na iné myšlienky?“

Usmiala som sa a pozrela sa do diaľky. „Ten pohľad za to stojí. Čo poviete?“

Pozrel sa pred seba a prikývol. Chvíľu sme obaja iba mlčali a kochali sa prekrásnym výhľadom, no po chvíli som sa rozhodla prelomiť ticho.

„Prišli ste ma zachrániť?“

Pozrel sa na mňa a naše pohľady sa na okamih stretli. „Áno.“

„Čo by ste urobili, ak by som naozaj skočila?“

„Skočil by som za vami.“

Zmeravela som. Hľadela som naňho a chvíľu nedokázala nájsť slová.

„Prečo by ste to robili?“ Veď ma nepoznal, nič o mne nevedel, bola som preňho aj pre svet nikto.

„Na vašom živote záleží, Madyne.“

„Na mojom živote záleží? Ako na chutnom kaviári?“ ironicky som precedila cez zuby.

„Všetci takí nie sú,“ predniesol vážnym hlasom a pozrel sa kamsi dopredu. Vedela som, že hovorí o sebe.

„Ste ojedinelou výnimkou, pán Geere.“

Pousmial sa. „Rád vytŕčam z davu.“

„Ja som zase jednou z tých, ktoré rady prechádzajú bez povšimnutia.“

Jeho krásny úsmev mi znova na okamih ukradol dych. „Tento život nie je až taký strašný, ako sa vám zdá,“ povedal celkom vážne. Spozornela som.

„Niekomu, kto si to zvolil sám, sa to hovorí ľahko.“

Nesúhlasne pokýval hlavou. „Nič o mne neviete.“

„To ani vy o mne a aj napriek tomu ste boli pripravený riskovať pre mňa svoj život.“

„Mňa by ten pád nezabil.“

Jeho nie, to povedal presne. Ja by som sa tam dole rozšplechla ako zemiaková kaša. „Nechcela som skočiť,“ povedala som rozhodne. „Nie som až taká sebecká, pán Geere. Nedokázala by som nechať starkú len tak napospas. Potrebuje ma. Kto by sa o ňu postaral, ak by som zomrela?“

„Veľmi som sa vo vás zmýlil.“

Usmiala som sa a prekrížila si ruky na hrudi. Bokom som sa oprela o zábradlie a zahľadela sa naňho. „Ďakujem, že ste ma prišli zachrániť.“

„Zdá sa, že som sa unúval celkom zbytočne. Čo už. Na hrdinstvá možno ešte príde čas,“ nadhodil pobavene. Vyprskla som smiechom.

V tej chvíli sa zábradlie uvoľnilo a zrazu sa svet zatočil. Zaspätkovala som a zamávala rukami tápajúc po záchytnom bode. Ruky mi však chňapali naprázdno a zrazu som sa ocitla vo vzduchoprázdne. Vykríkla som a vystrela k nemu ruky. Padala som a iba v mihu som zazrela, ako sa prehupol cez okraj a skočil za mnou.

Naozaj skočil!

V šoku a panickom zdesení som videla, ako sa ku mne blíži. V lete ma vzal do náručia a potom som pocítila silný náraz. Dopadli sme! Prudký úder mi vyrazil dych, mala som zahmlené videnie a chvíľu som nevedela, kde sa nachádzam, nieto, či ešte žijem.

V ušiach mi hučalo ako pod vodou a celá som sa triasla. Trvalo hodnú chvíľu, kým som sa dokázala nadýchnuť a spomenúť si, čo sa stalo. Otvorila som oči a uvedomila si, že ležím na mladíkovi, hľadím mu do tváre a chvejem sa. Jeho mocné telo stlmilo môj pád a zachránilo mi život.

„Au,“ povedal celkom pokojne.

Nemotorne som sa snažila pohnúť. Plechy pri mojom pohybe zapraskali a na zem popadalo niekoľko sklenených úlomkov. Dopadli sme na strechu odstavenej dodávky, ktorú zhora ani nebolo vidieť. Z auta zostal len zdemolovaný kus železa. Bolo ťažké uveriť, že sme mu to urobili my. Bruce sa podo mnou pomrvil a vo mne sa prebudil rozum.

„Božemôj. Ste v poriadku?“

Hýbal sa a dýchal, čo znamenalo, že žije, no čo ak mal niečo dolámané?

„Žijem.“

„Nemáte niečo zlomené? Nebolí vás niečo?“

„Čo myslíte? Spadli sme z dvestometrovej výšky. Mám pocit, že som spadol do mlynčeka na mäso.“

Úbohý chlap. „Berte to z tej lepšej stránky. Žijete.“

Pousmial sa a nakrátko privrel oči. „Už niekoľko storočí,“ zamumlal do ticha a znova sa na mňa pozrel. „Ste celá?“

„Vďaka vám. Ak by ste neskočili... Božemôj, nemôžem uveriť, že sme stále nažive.“

„Tiež žasnem.“ Pravou rukou si pošúchal temeno hlavy, a keď vytiahol ruku spod vlasov, zazrela som tmavú krv.

„Panebože, vy krvácate!“

„To nič nie je. O chvíľu sa to zahojí. Radšej by sme mali vypadnúť. Skôr ako sem niekto príde a zbadá nás.“

„Máte pravdu.“

„Ste schopná vstať?“

„Myslím, že áno.“ Opatrne som sa prevalila na stranu a potom sa spustila na zem. Auto bolo totálne zničené. Úplne sme ho zlisovali. Okolo neho bolo roztrúsené sklo z okien.

Až pri pohľade na tú spúšť som si uvedomila, čo som spravila. Ako som mohla byť taká hlúpa a liezť tam hore? Čo ak by tam neprišiel?

Bruce sa pohol a kapota auta pod ním hlasne zapraskotala. Na zem sa zosypalo niekoľko ďalších úlomkov a už bol na zemi aj on. Stál priamo predo mnou, akoby sa nič nestalo, a začal si naprávať kosti. „Prečo sa na mňa tak pozeráte?“ spýtal sa ma. Trocha sa mi z toho dvíhal žalúdok.

„Len nemôžem uveriť, že ste to prežili. Z akéhokoľvek ľudského hľadiska to možné nie je. Práve teraz ste mali byť mŕtvy.“

Napravil si koženku, ktorú mal na sebe, a v očiach mu zaiskrilo. „Teoreticky mŕtvy už som.“ Po chrbte mi prebehli zimomriavky. „Vypadnime odtiaľto, kým nás nik nevidí. Odprevadím vás domov, no rýchlo. Začína svitať,“ pripomenul.

„Dobrý nápad,“ prisvedčila som a vykročila ešte stále neistým krokom.

Cestou domov som sa na pána Geera nenápadne pozerala a hľadala aspoň jednu jedinú chybu, ktorá by ma presvedčila o tom, že nie je dokonalý. Bolo to však ako hľadať ihlu v kope sena. Bol dokonalý a hoci som ho nepoznala dlho, cítila som k nemu takú silnú náklonnosť, ako ešte nikdy k nikomu. Asi to bolo tým, že mi práve teraz zachránil život, a na mňa to urobilo ohromný dojem.

„Ste doma,“ prehovoril po chvíli. Zovrelo mi hruď.

Zrazu ma predstava, že teraz odíde, možno už navždy, vystrašila. „Ako viete, že tu bývam?“

Pousmial sa a zavrtel hlavou. „Po tom incidente v bare som vás sledoval domov.“

„Prečo? Chceli ste mi ublížiť?“

„Chvíľami. Mali ste však šťastie. Bol s vami ten barman.“

„Dnes som sama. Prečo ste sa o nič nepokúsili?“

Vzdychol si a zavrtel hlavou. „Lebo nie som ten zlý.“

Mimovoľne som sa pozrela na oblaky, spoza ktorých sa začínali vynárať prvé slnečné lúče, a srdce sa mi rozbúšilo. Nechcela som, aby odchádzal, no nemohla som ho ani požiadať, aby zostal. Slnko by ho nemilosrdne upálilo a niečo také by som si nikdy neodpustila.

„Musím ísť.“

„Ďakujem.“

„Zbohom,“ dodal ešte, otočil sa a vykročil opačným smerom.

Sledovala som, ako odchádza, až sa mi stratil medzi domami. Cítila som sklamanie, bolesť, ale aj hnev, ktoré mi dávali najavo, že sa mi dostal pod kožu, viac ako by sa hodilo.

S hlavu plnou myšlienok a nových pohľadov na život som otvorila dvere domu a vstúpila.

„Môžem vedieť, kde si, preboha, bola?“ vybafla na mňa starká, až som od ľaku podskočila.

„Preboha, starká. Chceš, aby som dostala infarkt?“ Po tom dnešku by to vlastne nebolo nič nezvyčajné. „Bola som vonku.“

„Už hodinu som hore a teba niet. Kde sa túlaš? A ako to vyzeráš? Si špinavá a úplne premočená.“

„Hm...“ snažila som sa získať čas. Povedať jej pravdu neprichádzalo do úvahy, preto som to riskla s ďalšou malou lžou. „Nemohla som spať, tak som si šla trochu zabehať. Potrebovala som prísť na iné myšlienky.“

„Tak skoro ráno?“

„Uvedomila som si, že trochu pohybu by mi neuškodilo.“

„Och, dieťa. Ani nevieš, ako som sa o teba bála. Ja vstanem a tvoja izba je prázdna. Prečo si mi nenapísala ani odkaz?“ karhavo krútila hlavou.

„Myslela som si, že keď sa vrátim, ešte budeš spať.“

„Čo to máš s rukami? Sú špinavé. Spadla si?“

„Spadla? Vlastne, áno. Pošmykla som sa na blate.“

„Och, Madyne. Musíš si na seba dávať trochu väčší pozor. Čo je to za rozum, ísť behať, keď tak leje? Ty sa vôbec nešetríš,“ lamentovala zúfalo. „Ešte dobre, že si sa nedolámala.“

„No to je fakt šťastie.“ Pri tom páde nechýbalo veľa. Dúfala som iba, že je Bruce v poriadku. Teda, najmä jeho hlava, pretože krv na jeho prstoch ma vážne znepokojila. Taktiež som dúfala, že sa stihol vrátiť domov, skôr ako by ho dostalo slnko. „Upravím sa a prídem dole,“ hlesla som a pohla sa k schodisku.

Nútila som sa ísť pokojne a normálne za sebou zatvoriť dvere. Až keď som bola schovaná pred babkiným pohľadom, usadila som sa na okraj mäkkej postele a schovala si tvár do dlaní. Takmer som umrela. Nechýbalo veľa a moje telo mohlo ležať na kapote tej dodávky polámané a bez života. Pri tom uvedomení ma striaslo.

***

Keď sa pred naším domom objavil vykorisťovateľ Arno Bruno, roztriasli sa mi kolená.

Bolo ledva sedem ráno, keď sa jeho huspeninová ruka dotkla dverí, a klopanie, ktoré by sa dalo čakať od niekoho normálneho, nahradilo dunenie. Chvíľu som mala dojem, že do dverí doslova kope, aj keď som pochybovala o tom, že by si kvôli nám zničil svoje vyblýskané mokasíny s pozlátenou špičkou.

Otvorila som dvere a zatajila dych. Myslím, že som bola bledšia ako hmla, ktorá práve olizovala ulice. Z pier by sa mi teraz len ťažko vydralo nejaké slovíčko, takže som zostala radšej iba ticho zízať.

„No...“ začal a vošiel dnu, akoby ho niekto pozval, a zamával starkej spuchnutou a zlatom ovešanou pravačkou. Tentoraz nefajčil, čo ma prekvapilo. Bez jeho obľúbenej cigary som ho ešte nikdy nevidela.

„Sme zbalené, takže tu sú kľúče,“ povedala starká a ukázala na kľúče strčené v zámke dverí.

Pokýval hlavou. „Vidím.“

„Zavoláme si taxík a pôjdeme,“ povedala chladnokrvne. Nemienila ukázať tomu prasaťu svoju slabosť a žiaľ.

„Nesťahujete sa,“ riekol pokojne a tučnými prstami si uhladil ryšavkasté fúziky.

„Čože?“ Ešteže starká bola schopná komunikovať.

„Dnes ráno som hovoril s mojím pánom.“ Odkašľal si a usmial sa popod fúzy. „Má pre vás návrh.“

„Aký?“ spozornela som.

„Nechá vás tu, ak mu do konca týždňa pozháňate peniaze na nájom za tento mesiac a hneď aj za ten nasledujúci. Chce, aby ste mu odteraz platili tak, ako platia iní, a nie s oneskoreniami.“

„Tak mu povedzte, že nech si trhne nohou, somár lakomý. Nech sa s domom hoci aj zadrhne. My ho už...“ namosúrene hromžila starká.

„Starká, počkaj,“ skočila som jej do reči a pozrela sa na bambucha pred nami. Stalo sa presne to, čo predpovedal Bruce Geere. Vravel, že sa dnes všetko zmení. Že k nám príde chlap a ja mu mám dať peniaze, ktoré mi požičal. Stalo sa to. Bolo to znepokojujúce. „Chcete povedať, že môžeme zostať?“

„Iste. Pod podmienkou, ktorú som vám práve predostrel,“ prikývol večne mastnou hlavou tak energicky, až sa mu zatriasla druhá brada.

„Berieme to,“ vyhlásila som odhodlane a vytiahla z vrecka peniaze. Uvedomovala som si, že ak mu to všetko dám, znova zostaneme bez peňazí, no stará mama tento dom milovala a ja som bola ochotná tie peniaze oželieť. Koniec koncov, v práci mala byť každým dňom výplata, čo mi hralo do karát.

„Ó,“ zaškeril sa pri pohľade na kôpku bankoviek a začal mädliť rukami . „Tak to bude pán Daliver veľmi spokojný,“ tešil sa podlízavo, až som mala chuť vraziť mu päsťou do toho prasacieho nosa. Miesto toho som mu radšej podala všetky svoje peniaze a on ich v priebehu niekoľkých sekúnd prerátal. „Hehe,“ zarehotal sa natešene. „O dva mesiace dovidenia,“ rozlúčil sa s takým žiarivým úsmevom, akoby práve vyhral Oscara.

Zatresla som za ním dvere a otočila sa k starkej.

„Čo si to práve urobila?“

Ako to, preboha, myslí?

„Myslíš si, že to bolo správne?“

„Veď toto je náš dom.“

„Ja viem, len... Možno by nám bolo na inom mieste lepšie. Hlavne tebe.“

„Prečo to vravíš? Ja chcem predsa tiež zostať tu.“ Veľmi dobre som vedela, ako lipne na tom, čo jej patrí. Ak by som jej tento dom nechala vziať, bolo by to ako dovoliť, aby jej vzali dušu aj spomienky.

„Mne by bolo dobre aj v starobinci,“ naznačila ticho.

„Čože?“ Hádam si myslela, že by som jej urobila niečo také? „Nie. Ty... Starká... To predsa... Ani neviem, čo ti mám na to povedať. Ako ti niečo také mohlo napadnúť?“ vybuchla som zhrozene.

„Bolo by to lepšie. Som iba príťažou.“

Mala som pocit, že mi pukne srdce. „Nedám ťa do žiadneho domova. To už ani nespomínaj. Niečo také by som ti nikdy neurobila a ty to vieš.“

„Bol to len návrh,“ obhajovala sa krehko.

„Hlúpy návrh. Nikdy viac niečo také nepovedz.“

7. Porušenie sľubu

Keď mi zazvonil mobil a na displeji sa ukázalo meno Leslie, vedela som, prečo volá. Mala som sa jej ozvať, no úplne som na ňu zabudla. Dnes sme sa mali stretnúť a dať si kávu u nej doma alebo len niekde v meste. Prijala som hovor a ozvala sa tak jemne, že ma takmer nebolo počuť. „Ahoooj... nezabudla som, len...“

„Madyne, musíš sem prísť,“ vyjachtala rozrušene. „Príď hneď. Musím ti niečo povedať. Niečo som videla,“ povedala ticho a potiahla nosom.

„Ty plačeš?“

„Áno. Som vydesená, Madyne. Dnes tesne pred svitaním som videla... Nemohla som spať, tak som sa šla prejsť a...“ vystrašene šepkala. „Nechcem o tom hovoriť cez telefón. Počkám na teba doma.“

„Leslie, preboha, čo sa deje?“

„Počkaj, niekto klope,“ prerušila ma, skôr ako som stihla ešte niečo povedať. Tak som čakala.

S mobilom pri uchu som sa prešla k oknu vo svojej izbe a vykukla von. Bolo zamračené a znova sa schyľovalo k búrke. Leslie nebola rojkom ako ja. Ju nič nedokázalo len tak rozhádzať. Nebála sa dokonca ani pri tých najstrašnejších hororových filmoch a zrazu mi do telefónu fňukala ako malé dieťa. Niečo nebolo v poriadku. Čo také mohla vidieť? Žeby nejakú krádež? To bolo v našej štvrti dosť bežné. Dalo sa povedať, že voči takýmto veciam už bola imúnna, rovnako ako ja. No ona sa naozaj bála. Dokonca plakala. Mala som ten dobre známy zlý pocit. Ako keď cítite, že sa stane niečo zlé ešte skôr, ako sa to skutočne stane.

„Spomínate si?“ ozvalo sa z mobilu tlmene. Bol to akýsi mužský hlas. Nepoznala som ho, ale priradila by som ho zrelému mužovi s hrubším hlasom. Možno fajčiarovi.

„Ja som nič nevidela. Čo odo mňa chcete?“ spýtala sa Leslie plačlivo a potom zaznelo hlboké zavrčanie. Hneď na to nasledoval Lesliin výkrik. „Nie, prosím! Madyne! Pomoc!“ kričala ako o život.

„Leslie! Leslie, tu som! Čo sa deje? Počuješ ma? Leslie!“ volala som, no v mobile znelo iba jej tlmené chrčanie a potom v slúchadle čosi zapraskalo.

Na druhej strane sa ozval mužský hlas, ktorý som predtým vzdialene počula. „Ahoj, Madyne,“ povedal spokojne. „Dám ti radu. Nepleť sa do toho, ináč pôjdem aj po tebe.“

„Čo si jej urobil?“

„Tvojej priateľky je mi ľúto,“ dodal ešte a potom zložil.

„Haló! Počujete ma? Haló!“ vrieskala som ako zmyslov zbavená, no bolo neskoro. V slúchadle sa ozýval iba prerušovaný tón. Odtiahla som mobil od ucha a rozklepanými prstami si prešla po tvári. Nohy sa mi podlamovali.

Volala o pomoc. Jej žalostný krik mi ešte stále znel v hlave a neutíchal.

Rozhodne som sa postavila. Nemohla som zostať len tak sedieť a čakať, že mi zavolá späť a povie, že je v poriadku. Zbehla som na prízemie, kde som zastihla starú mamu a hodila na ňu nacvičený úsmev. Nechcela som, aby videla moje rozpaky a strach.

„Ty niekam ideš?“

„Iba za Leslie. Vraj je to súrne. Hneď som späť,“ oznámila som uponáhľane a vybehla z domu.

Šla som tak rýchlo, ako je to pre smrteľníka možné, aby som bola pri Leslie čo najskôr. Pred jej domom som však zastala a zneistela. Dvere boli zatvorené a nič nenasvedčovalo tomu, že v dome došlo k nejakému útoku či prepadnutiu. Vlastne... ten niekto klopal a Leslie mu otvorila. Stopy po vlámaní som teda hľadala zbytočne.

Odhodlala som sa a vykročila k dverám. Pred nimi som na okamih zaváhala, no nakoniec som v sebe našla odvahu a opatrne som sa dotkla kľučky. Dvere sa v tej chvíli pootvorili a mne zovrelo útroby. V tej chvíli som mala srdce ako radar na hľadanie mín. Čím viac sa dvere otvárali, tým rýchlejšie bilo.

Do nosa mi udrela nevídane vábivá vôňa a v ústach sa mi začali zbiehať sliny. Tá vôňa bola sladkastá a zároveň taká pokúšavá, až sa mi v hrdle ozvala známa páľava. Tá šteklivá vôňa mi pripomínala čosi známe. Tuším, že voňala po železe a ešte čomsi sladkom, lákala ma a prebúdzala vo mne priam živočíšny hlad. Čím viac som otvárala dvere, tým bol silnejší. Zdalo sa mi, že tá šteklivá aróma sa mi usádza na pokožke a omotáva sa okolo mňa ako karmínový závoj. Prestrčila som sa štrbinou medzi dverami a opatrne vošla dnu. Najprv som zbadala krvavý potôčik, ktorý sa pomaličky približoval k mojim nohám, a potom, na jeho druhom konci, nevládne telo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Temní anjeli - Posolstvo.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.