Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Stvorená objasňovať zločin

Vojtech Beniczky

Autor: © Vojtech Beniczky

Obálka: © Sára Kancianová

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o.

Rok vydania: 2016

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-89861-27-9

ISBN MOBI: 978-80-89861-28-6

1.

Z chodníka sa netrpezlivo vykláňali poskakujúci ľudia. Skutočne teplý máj bol ako stvorený pre jazdu na motocykli. Nedočkavý dav si sklamane obzeral mladú ženu s dlhými svetlými vlasmi v koženej bunde, ponáhľajúcu sa pustou vozovkou.

Cítila sa zvláštne. Vedela, že tento pocit sa už navždy vryje do jej vedomia. Paula Santorisová bola jednou z posledných, ktorým sa podarilo prejsť Trnavskou cestou ešte skôr, ako polícia odklonila dopravu.

Prežila ťažké obdobie a uplynulý týždeň jej nijako nepridal na pohode. Každý deň si kontrolovala maily, volala do agentúr a presviedčala recepčné, aby jej spojili šéfa. Všetci do jedného boli buď zaneprázdnení, alebo odcestovaní. Čas plynul pomaly, nepokoj tlmila čokoládou a slanými tyčinkami. Dni si potom krátila nekonečným behom v neďalekých lesoch nad Račou. Denne zabehla množstvo kilometrov, aby sa zbavila prebytočných kalórií a frustrácie. No dnes sa presvedčila, že streľba je proti frustrácii oveľa účinnejšia.

Zo všetkých síl sa snažila nevnímať zvedavcov a ešte väčšmi sa ponorila do úvah. Pokiaľ by sa jej podarilo získať prácu, všetko by hneď bolo iné...

Aj keď ľudia, pre ktorých sa rozhodla pracovať, si len zriedka najímajú ženy. Vlastne skoro vôbec. Nie je podstatné, že je naozaj dobrá. Pre týchto ľudí je podstatné len to, že je žena. Ale ona sa nevzdá! Zvládne to! Ak zvládne tieto pohľady, tak potom už zvládne všetko.

V dopravnej špičke sa na cestách tvoria dlhé kolóny a v časovej tiesni by auto všetko iba komplikovalo. Nemôže si dovoliť hazardovať so svojou povesťou. Kým sa takto pred týždňom doviezla električkou z centra mesta na konečnú do Rače, už vedela, že na zvládnutie takejto náročnej práce potrebuje motocykel. Už sa teší, ako využije všetky jeho výhody. Ak to dnes vyjde... Určite to vyjde. Musí to vyjsť!

Z ramena si zložila čierny plecniak a zamávala lesklou vizitkou. Mladá sebavedomá recepčná na ňu zlostne zagánila. Jej sladkastý parfum neprekryl pot muža v stredných rokoch, ktorému sa práve snažila vysvetliť, že jeho meno má zapísané v zozname riaditeľových návštev až o hodinu. Neochotne prikročila k žene v čiernej koženej kombinéze s plecniakom a helmou v ruke. Na jej prekvapenie nešlo o stratenú dušu, ktorá sa prišla opýtať len na cestu.

Paula kontaktovala túto agentúru, rovnako ako všetky podobné v meste, doteraz trikrát. Najskôr mailom ešte z Prahy, potom telefonicky hneď po príchode do Bratislavy, a nakoniec aj osobne. Všetky pokusy však skončili rovnako. Na maily nikto neodpovedal. Všetky spojovateľky do telefónu tvrdili, že ju budú kontaktovať. A pri pokuse o osobné stretnutia nebol v kanceláriách nikto, kto by mal kompetencie s ňou o spolupráci rokovať.

Dnes sem prišla s vedomím, že si ju aspoň vypočujú. Za drahým stolom sa skláňal starší útly muž. Jeho sivé vlasy boli dlhšie, ako zvyknú nosiť bývalí policajti. Róbert Kocián listoval v papieroch na stole pred sebou. Pomaly zdvihol hlavu a fľochol na ženu, ktorá práve vošla do jeho honosnej kancelárie.

„Sadnite si, slečna...“ márne lovil v pamäti meno, ktoré mu spomínal muž, čo mu ju poslal.

„Santorisová. Paula Santorisová,“ počula svoj mierne chvejúci sa hlas. Chcela potlačiť nervozitu, no cítila, ako jej zviera hrdlo aj žalúdok. Ponorila sa do veľkého koženého kresla, na ktoré detektív nástojčivo namieril prstom. Jej štíhle telo sa v ňom takmer stratilo.

„Ach, áno. Dúfam, že aspoň to, že ste slečna, som si dobre zapamätal?“

„Áno a nemám ani deti.“

Detektív Kocián si pošúchal sivé fúziky a zvraštil čelo. Zatváril sa, že poznámku o deťoch prepočul, a opýtal sa mrazivým tónom: „Dáte si so mnou kávu?“

Paula mlčky hľadela do jeho prísnych očí a nevdojak prikývla. Detektív zazvonil na recepčnú a objednal dve kávy.

„Nebudem tajiť,“ prehovoril rozhodným hlasom, „ja si na prácu nezvyknem najímať ženy. Ale práve mám vyťažených všetkých mojich ľudí. To viete - máj lásky čas.“

Jeho hlas znel neuveriteľne vážne aj pri pokuse o žart. Kocián dobre vedel, že prípad, ktorý vyťažil všetkých jeho mužov, s láskou vôbec nesúvisel. Paula počúvala so zatajeným dychom.

„Žena, ktorá si nás najala, trvá na tom, že začneme okamžite. Referencie máte skvelé. Dostal som na vás tip. Pán Paldan o vás rozprával len v superlatívoch, no obaja veľmi dobre vieme, aký je Karol dobrák.“

Paula počula tlkot svojho srdca. Vzápätí sa takmer nečujne otvorili dvere potiahnuté kožou. Výrazne našminkovaná recepčná s lesklými čiernymi kaderami postupne na masívny dubový stôl povykladala kávu, cukor, mlieko, sušienky a minerálku. Usmiala sa a vyšla z kancelárie presne tak ticho, ako do nej vošla.

Káva rozvoniavala po celej miestnosti.

„Trochu som si vás preveril aj u policajtov,“ zaodŕhal a doprial si pauzu, ktorá v Paule ešte väčšmi vystupňovala napätie.

„Dozvedel som sa o vašom nie práve najlepšom vzťahu s vaším veliteľom oddelenia.“

Paula cítila, ako jej očerveneli líca. Nikdy sa nezbaví tohto prízraku. Problémy len tak samy od seba nemiznú, nerozplynú sa útekom z mesta. To by bolo príliš jednoduché. Čas strávený v Prahe prízrak nevymazal, iba uspal. Na štyri a pol roka.

Trasúcimi rukami si naliala do kávy mlieko a zamiešala. Postupne začala pociťovať úľavu. Nervozita, ktorá jej spočiatku zvierala hrdlo, bola zrazu preč. Cítila len nespravodlivosť. A rozhorčenie, ktoré vyhnalo strach z tela. Odpila si z minerálky a narovnala chrbát.

„Bol to kolega. Keď sa stal veliteľom, ja som už bola na odchode,“ bránila sa ostrejším tónom, než chcela.

„Imrich Hozlár je idiot. Pracoval som s ním na oddelení pred vyše dvadsiatimi piatimi rokmi. Viem, čo je zač.“

Paule sa rozžiarili oči a vyčarovala široký úsmev.

„No, nevychádzali sme spolu najlepšie,“ priznala po chvíli a zdvihla malú bielu šálku z porcelánu, aby sa napila kávy.

„Poznám ho dobre. Ženám sa vždy podlizoval. Ak s ním mal niekto problém, tak len kvôli tomu, že bol lepší detektív než on. A to pre vás nie je najhoršia vizitka.“

Strnulý detektív prejavil prvý náznak úsmevu. Mierne sa predklonil a vypil polovicu svojej kávy.

„Rozhodol som sa, že vám dám šancu. Pevne verím, že ma nesklamete.“

Paula sa musela ovládať, aby nevyštartovala z drahého koženého kresla a nepobozkala ho na vysoké vráskavé čelo. Mala chuť zakričať si od radosti. Namiesto toho zostala pokojne sedieť a zachovala rozvahu. Dopila svoju kávu a počúvala slová, ktoré jej už zneli oveľa príjemnejšie.

„Len dúfam, že vaše schopnosti detektíva nezatienia nijaké súkromné záležitosti. Ešte sa pamätám na spoluprácu so ženami v polícii a nemám tie najlepšie spomienky,“ zohol sa a zo zásuvky vybral hrubý čierny fascikel. Paula si spojila zaťaté päste na kolenách a tlačila ich k sebe, až jej obeleli hánky.

„Istá dáma, úspešná podnikateľka, má podozrenie, že jej mladý manžel má milenku,“ Kocián vystrúhal grimasu a poškrabal sa na zátylku. Po malej odmlke sa opäť rozhovoril.

„Potrebujem, aby ste o nevere toho záletníka zhromaždili relevantné dôkazy pre rozvodového právnika. Vaše svedectvo pokladám za samozrejmosť.“

Paula sa zahniezdila v kresle, pohľadom sa uistila, že dopila a odsunula šálku.

„Všetko podstatné k prípadu nájdete v týchto podkladoch. Ostatné formality s vami vybaví Monika na recepcii,“ zdvihol fascikel a podal ho žene, z ktorej naďalej nespúšťal svoj prísny pohľad. Obaja vstali. Paula pochopila, že pohovor práve skončil.

„Urobím všetko, čo bude v mojich silách,“ Paula vzala fascikel a rozlúčili sa podaním rúk.

Na recepcii podpísala dohodu a podklady starostlivo odložila do plecniaka. Pred odchodom sa zastavila na toalete. Luxus, ktorým tu ohurovali, potvrdzoval prestíž firmy. Paula sa postavila pred zrkadlo a skontrolovala si nenápadný mejkap. Do tváre sa jej pomaly vracala prirodzená farba. Teda pre ňu prirodzená. Jej pokožka bola v skutočnosti príliš bledá.

Na úpravu nebolo času. Bola by si umyla vlasy, našminkovala sa. Tak, ako to robievala v Prahe, keď sa chystala na všetky tie významné a mimoriadne nudné stretnutia. Obliekla by si niečo z bohatého výberu svojho šatníka. Až doposiaľ ho zaťato ignorovala. Nenávidela všetky šaty, ktoré si so sebou priniesla. Pripomínali jej muža, ktorého túžila navždy vymazať z pamäte. David Rosol – ďalší prízrak jej života.

No bývalý sused a dobrý priateľ - Karol Paldan - Paulu postavil pred hotovú vec. Preto tu teraz stála oblečená ako na zraze motoriek. Myslel to dobre. Počas dvoch desaťročí sa spolu s Róbertom Kociánom podieľali na vyriešení mnohých prípadov. Muž, u ktorého Paula práve uspela na pohovore, odišiel z kriminálky necelý rok pred Karolom. Hneď využil svoje kontakty a rýchlo sa etabloval na trhu detektívnych agentúr.

Karol sa potešil, že Paula prijala pozvanie a prišla si s ním zastrieľať. Bola mu ako dcéra, ktorú nikdy nemal. Územčistý muž s popolavými vlasmi býval policajným technikom na oddelení vrážd. Po obhliadke jednej obzvlášť beštiálnej vraždy pred piatimi rokmi s tým zo dňa na deň skoncoval a otvoril si malú viechu v starom dome po rodičoch.

Pondelňajšie popoludnie zvykol tráviť s partiou kamarátov na strelnici. Inak to nebolo ani dnes. No tentoraz si pripravil zopár prekvapení. Pre Paulu, ktorá dnešný pohovor vôbec nečakala, aj pre policajných vyslúžencov, ktorí si strieľaním krátili dlhé chvíle. Zo svojich penzií si vždy ušetrili práve toľko, koľko potrebovali na cigarety, pivo a strelivo. Bývalí policajti na zaslúženom odpočinku už dávno nezažili toľké vzrušenie. Ich pozornosť pútala plavovláska so zbraňou v ruke. Nielen svojou figúrou, ktorú starci hltali očami. Jej muška bola naozaj pozoruhodná. Terče triafala s takou rozhodnosťou ako najlepší ostreľovač. Napriek tomu, že za posledné roky toho veľa nenastrieľala, na svojom umení nič nestratila.

Vždy prevyšovala aj omnoho skúsenejších policajtov, a to ju doviedlo aj do problémov. Nie každý na oddelení sa dokázal nad to povzniesť. Jeden starší policajt využil každú príležitosť na ohováranie. Pravidelne ju očierňoval. Len z pomsty. Pretože sa cítil byť ponížený. Napokon sa z kolegu stal šéf a znechutená Paula na vlastnú žiadosť odišla od polície. Odvtedy až dodnes to meno pred ňou nikto nevyslovoval nahlas. Imrich Hozlár – počula opäť po takmer piatich rokoch.

Cestou uvažovala, kde začať. Tešila sa a zároveň pociťovala sklamanie. Jej mozog aj telo sa nastavili na niečo celkom iné, než je pátranie po manželskej nevere. Čo si od toho vlastne sľubovala? Že dostane prípad, aký riešia skutoční detektívi? Hlavou jej preblysli pamätné prípady, ktoré riešila počas pôsobenia na kriminálke. Táto práca Paule veľmi chýbala. Pripravil ju o ňu princ, ktorý sa časom premenil na žabu. Ohavnú slizkú príšeru. Zasmiala sa prirovnaniu, ktoré práve udelila svojmu bývalému. V skutočnosti sa o prácu pripravila sama. Vlastnou naivitou. Verila, že vzťah s Davidom zatieni dovtedy jej najväčšiu lásku - prácu.

Ak by David chcel, zohnal by jej hocijakú prácu. Pohyboval sa vo vysokých kruhoch. Potrpel si na spoločenskú etiketu, izoloval ju a dusil v nej spontánnosť, ktorú v sebe dlho hľadala. Po rozchode sa opäť mohla cítiť sama sebou. Zistila, že tu má stále priateľov. Skutočných priateľov, ktorí sa neriadia spoločenským rebríčkom. Bála sa, že si k nim po dlhej pauze už nenájde cestu, že sa navzájom priveľmi odcudzili. Opak bol pravdou. Dokonca jeden dobrý priateľ jej aj pribudol.

Napätie stúpalo. Ulice mesta boli doslova zaplavené ľuďmi. Muži, ženy aj deti horlivo mávali na autobus bez strechy, plný usmiatych a podgurážených chlapov. V tento deň nad Slovenskom svietilo slnko pre hokejistov. Strieborní chlapci si užívali slávu. Po deviatich rokoch od posledného úspechu verila v medailu už len hŕstka fanatikov anonymne píšucich do internetových diskusií. A oni to senzačne dokázali!

Autobus zmizol v diaľke a ošiaľ rýchlo pominul. Mesto sa pomaly vracalo do normálu. Paula sa ako čierny rytier na motocykli predierala pomedzi lenivo sa posúvajúce autá do nákupného centra neďaleko letiska. Eugen Duffek sedel v žltej pastelovej košeli pri stole pre dvoch a šermoval paličkami. Hneď, ako Paulu zazrel, vyceril svoje nadmerne veľké zuby a obdaroval ju strojeným úsmevom. V samoobslužnej čínskej reštaurácii bolo plno. Eugen si na tanier naložil veľkú kopu rezancov a niekoľko druhov mäsa a zeleniny. Paula si vzala len dva druhy rýb a trocha - podstatne menej - rezancov a zeleniny. Čakanie, kým im to kuchár upečie, si krátili rozhovorom.

Paula šikovne predostrela svoj plán, čo jej skrsol v hlave počas cesty. Eugen po celý čas pozoroval drobného Číňana, ktorý vysypal obsah jeho taniera na dlhú rozpálenú platňu a obratne miešal jednu porciu za druhou. Hneď, ako sa tanier s jeho obedom zjavil na stole, sa paličky dali do pohybu.

„Prepáč, som veľmi hladný. Od rána jazdím po celom meste a ešte som nezjedol ani omrvinku.“

„To je v poriadku. Mal by si však jesť pomalšie, aby ti neprišlo zle.“

„Neboj sa o mňa. Tento žalúdok niečo znesie,“ klopkajúc si po guľatom bruchu sa rozosmial tak, až mu z úst vyprskol rezanec a pristál na okraji hranatého stola. Okamžite ho zabalil do pokrčenej servítky a vystrúhal previnilý pohľad.

Paula sa zasmiala: „Chcela by som ťa poprosiť o pomoc.“

„Tak to si na správnej adrese. O čo ide?“

„Mám kšeft.“

„Gratulujem. Myslím, že to si pýta oslavu. Čo takto malá viecha v Rači?“

Eugen narážal na nedávnu oslavu, ktorú Paula zorganizovala pre svojich priateľov po návrate domov do svojho dvojizbového bytu na okraji mesta, a na ktorú ho nečakane pozvala.

Bol to práve on, s kým sa v deň svojho návratu zoznámila. Paula vystúpila z vlaku a márne sa snažila v rýchlosti zorientovať. Ťahajúc za sebou dva bordové kufre na kolieskach, vyšla pred budovu a hlavou kývla na taxík, zaparkovaný priamo oproti vchodu starej vlakovej stanice. Starší šofér sa vyklonil a vystrčil ruku, aby ju nasmeroval na kolegu, ktorý bol prvý v rade. Z tmavomodrého auta vykročil svižným tempom muž, ktorý si ju všimol v spätnom zrkadle. Zdvorilo jej otvoril dvere a skúsene uložil oba kufre. Počas celej cesty s ňou nepretržite nadväzoval rozhovor a v cieli ju obdaroval svojou vizitkou. Od tej doby jej pomohol vyriešiť nejeden pálčivý problém.

„Nie, nie. Oslava bude, až keď vyriešim prípad.“

„Dobre, tak počúvam.“

„Potrebujem garáž.“

„Garáž na motorku? Na tú ti postačí aj pivnica.“

„Garáž a trezor,“ Paula spresnila svoju požiadavku a Eugenovi venovala prísny pohľad.

„Ach, áno. Už rozumiem. Každý správny detektív potrebuje mať tajné miesto, kde si bude odkladať svoje záznamy,“ Eugen si zaťukal na čelo a neprestával sa vyškierať. Na okamih sa sklonil a ponúkol detailný pohľad na začínajúcu plešinu v svetlohnedých mierne zvlnených vlasoch.

„A to je ďalšia vec. O tej garáži sa nesmie nikto dozvedieť. Tvoja známa zháňa garáž, nič viac,“ priložila si ruku pred ústa a symbolicky si ich zamkla. Eugen jej počin teatrálne zopakoval a na veľmi krátky okamih sa odmlčal.

„Spoľahni sa. Ešte dnes rozhodím siete,“ prerušil cinkanie príborov, ktoré počas ticha doliehalo od okolitých stolov. Jeho úprimné zelené oči ponúkali priateľský pohľad.

2.

Každé ráno približne o ôsmej odchádza z domu na Prešovskej ulici. Beh popri jazere na Štrkovci mu nezaberie ani hodinu. Potom sa vráti domov, osprchuje sa a najneskôr o desiatej vchádza do posilňovne, kam sa prejde pešo. Má to len cez ulicu a zdrží sa hodinu a pol. Nasleduje krátka pauza a hodinový obed v niektorej z obľúbených reštaurácií. Do práce jazdí autom, takže sa musí zastaviť doma, potom asi dve a pol hodiny pobudne v kancelárii svojho autoservisu.

O piatej vchádza do reštaurácie, kde počká na manželku. Po večeri sa prejdú pri Dunaji. Asi o ôsmej ju odprevadí do ich domu a chvíľu spolu pozerajú seriály. Viktor odchádza pred desiatou hrať poker a domov sa vracia až po polnoci. V tom čase už Angelika sladko spí.

Denný harmonogram Viktora Sablera poznala naspamäť už pred spaním. Paula uznanlivo zahvízdala nad precíznosťou podvedenej manželky a odložila papiere. Z prečítaného by sa zdalo, že Viktor Sabler je oddaný manžel.

Vzhľadom na to, že podľa kalendára bola len jar, vonku panovalo nezvyčajne teplé počasie. Intenzita slnečných lúčov dávala za pravdu meteorológom, ktorí hlásili, že Slovensko čaká ďalší tropický deň. Paula sa prebudila trištvrte hodiny pred zazvonením nastaveného budíka. Viac času využila na ešte lepšiu prípravu. Do plecniaka nahádzala niekoľko kusov náhradného oblečenia, pobalila všetko potrebné náčinie a zjedla sendvič so syrom a zeleným šalátom. Skôr, ako vyrazila na cestu, odoslala správu Eugenovi. Oznámila mu, aby sa s hľadaním garáže zameral na širšie centrum mesta.

Na parkovisku pred jazerom parkovali autá, ktorých majitelia, súdiac podľa státia, mali z najrôznejších dôvodov veľmi naponáhlo. Paula prišla už o pol ôsmej a miesto pre motocykel ešte našla. Výber pozície v blízkosti malého parku s lavičkami sa ukázal byť správny. Viktor Sabler dobehol desať minút po ôsmej. Jeho kondícia nepripomínala vytrvalostného bežca. Vlastne nepripomínala žiadneho bežca. Priemerne zdatný bežec by sa takýmto tempom ani nezadýchal.

Vysoký muž s hustými tmavými kaderami fučal ako parná lokomotíva. Zadychčaný Viktor prebehol okolo ženy s fotoaparátom a zamieril k lavičkám v zadnej časti parku. Poobzeral sa a podišiel k vysokej vyšportovanej dáme, ktorej na pôvabe neubralo ani športové oblečenie. Znovu sa rozhliadol, na okamih zaváhal a pohľadom skontroloval ženu, ktorá s nadšením fotografovala prírodu. Prisadol si. Chvíľu sa zhovárali. Napokon vstal a nepokojne zavrtel hlavou. Rozlúčka bola rýchla, zaobišla sa bez jediného dotyku, či bozku.

Paula nemala takmer nič.

Uplynulú hodinu strávila pri káve a klebetách o svalnatých chlapcoch s čašníčkou a zhovorčivou matrónou, ktorá mohla byť pokojne jej sestrou. Zastrčila si za uši polodlhé ryšavé vlasy a zahľadela sa do priestoru. Netrpezlivo vyzerala, kedy okolo prejde muž, ktorého tvár poznala len z fotografie. Práve vo chvíli, keď vyplatila účet, schádzal Viktor Sabler s únavou v tvári strmým schodiskom fitnescentra a zamyslene vraštil obočie. Nemal postavu kulturistu, no pri pohľade na jeho telo bolo zrejmé, že si ho pestuje.

Viera Donovalová sa pomaly presunula do útulnej, na prvý pohľad drahej reštaurácie na Trenčianskej ulici. Potešil ju aspoň oznam na informačnej tabuli, ktorý sľuboval dvadsaťpercentnú zľavu na jedlá počas obeda. Aj keď zlatá karta manželky známeho architekta by pokojne zniesla to najdrahšie menu na jedálnom lístku. Viera nebola ako ostatné manželky mužov, s ktorými sa stretával jej manžel. Vadilo jej už to, že bola nútená sa s nimi stretávať. Zbytočné míňanie peňazí nemala v krvi. Každý nákup najskôr dôkladne zvážila, a pokiaľ niečo považovala za predražené alebo zbytočné, jednoducho si to nekúpila. Peniaze určené na bežné výdaje, ktoré ušetrila na predraženom tovare bohatých obchodníkov, radšej posielala na charitu.

Jediný voľný stôl pri dverách poskytoval výhľad na celú reštauráciu a bol najbližšie k cieľu. Viera cítila príjemný pocit vzrušenia. Žila v perfektnom svete, plnom prebytkov a veľkolepých večierkov, v spoločnosti vplyvných mužov a vznešených dám. A vo svete plnom pretvárok a klamstiev. Sama sa rozhodla pre taký život a bola s ním zmierená. Svoje dve deti nadovšetko milovala a nevedela si predstaviť život bez nich. Napriek tomu z času na čas zatúžila po slobode. Za životom, ktorý žila predtým, keď za mestom pri dievčati so zdvihnutým palcom a ceduľkou v ruke zastavil šofér luxusného auta. Mladík v okuliaroch ju odviezol tam, kam nutne potrebovala – do nemocnice v Žiline, kde práve operovali jej mamu.

Od tej doby sa toho veľa zmenilo. Mama sa uzdravila, mladík sa chorobne zamiloval a prekvapivo sa mu aj u Viery po istom čase podarilo dosiahnuť aspoň náznak toho, čomu sa bežne zvykne hovoriť láska. Bohdan Donoval ju postupne vtiahol do svojho sveta veľkých áut a prepychu. Obraz dobrodružnej Viery premaľoval na nepoznanie.

Láska už dávno vyprchala a túžba zažiť niečo vzrušujúce silnela. Pri prosbe o malú službu ani na okamih nezaváhala. Urobí to s radosťou. Pomôže Paule s rozvodom inej ženy. Sama jeden plánuje, pokiaľ naň niekedy naberie odvahu.

Čašník položil na stôl diétnu kolu a hovädzie na víne, ktoré tak dobre rozvoniavalo aj pri stole oproti. Viera si sľúbila, že do leta schudne aspoň tri kilá, no tejto vôni sa nedalo odolať. Chudnúť začne neskôr.

Vytrvalo telefonoval. Jedlo postupne chladlo, no muž s tmavými kaderami sa pustil do jedla, až keď si k nemu prisadli dve ženy v strednom veku. Viera sa snažila zachytiť každé jedno slovo z jeho zdĺhavého rozhovoru. V reštaurácii nezostal voľný jediný stôl. V miestnosti to hučalo ako v úli plnom včiel. Aj napriek tomu sa jej podarilo zachytiť všetko podstatné. Muž, ktorého sledovala, odchádzal presne vo chvíli, keď ona platila účet. Obrátila do seba kolu s citrónom a zamierila na parkovisko pred fitnescentrom.

Dvere napohľad drahého bieleho auta sa rázne otvorili. Paula vkĺzla na voľné miesto spolujazdca. Jediný pohľad na ženu za volantom dával vytušiť, že narazila na niečo veľké. Oprela sa o kožené operadlo a vydýchala sa.

„Nevšimol si ťa?" spýtala sa plná očakávania.

Viera zagúľala očami. Oboma rukami pevne stisla volant a vycerila zuby.

„Nie. Po celý čas telefonoval. Bol úplne ponorený do rozhovoru a potom bol už celkom mimo. Ani si nevšimol, že mu servírka pri platení vydala z bankovky o polovicu menej, než ako mala. A ešte jej nechal aj prepitné."

„Šikovné dievča. Predpokladám, že ty si sa nenechala oklamať?"

Viera sa usmiala a mávla rukou.

„Na mňa by si netrúfla. Platila som kreditnou kartou a prepitné som si pripravila presne," zdvihla hlavu a uškrnula sa.

Paula milovala ľahkosť, s akou Viera prechádzala životom. V Prahe jej veľmi chýbala. Tešila sa na sebaisté odpovede, zmysel pre humor, aj bezhraničnú spontánnosť. Aj keď počas manželstva sa z nej postupne vytrácala.

Viera sa vystrela a so širokým úsmevom vyrozprávala všetko, čo sa jej podarilo zachytiť počas obeda z úst sledovaného muža a víťazoslávne luskla prstami.

Paula bola s týmto dňom spokojná.

Na Komisárky dorazila neskoro večer. V pohodlí svojho bytu na treťom poschodí Paula porozkladala nepopísané kancelárske papiere a vyvetrala. Docenila svoj nápad urobiť si z rozhovoru s Vierou zvukový záznam a pustila prehrávanie na mobile. Vierin strojený hlas dodával interpretácii telefonátu Viktora Sablera osobitú dramatickosť. Najskôr znázornila napätie, s ktorým sa ohlásil v mobile. Potom zvýšila hlas, aby vyzdvihla rozčarovanie nad výškou sumy, ktorá sa od predošlej dohody zdvojnásobila. To si predsa nemôže dovoliť! Má malý autoservis a slabé tržby. Poznámky rýchlo pribúdali. Strojený hlas sa na chvíľu odmlčal.

Bolo počuť, ako sa Viera nadýchla a opäť spustila svoje predstavenie. Opísala rozčarovanie, reakciu na sumu, pri ktorej takmer kričal, že je neakceptovateľná. Postupne zvoľňoval. Možno by súhlasil s malým navýšením, v krajnom prípade aj so splátkovým kalendárom, no takú hotovosť jednoducho nezoženie. Nasledoval úškľabok. Aj ten Viera napodobnila.

O chvíľu už prosebne presviedčal volajúceho, aby nepoložil. Napokon prisľúbil, že urobí všetko, čo bude v jeho silách a dohodli si osobné stretnutie. Ozvalo sa lusknutie. Viera svoj jedinečný prejav ukončila smiechom.

Pokojne sa mohla stať aj herečkou. Zabávala sa znovu Paula. Fľochla na papier s prepisom telefonátu a dopísala rebríček príčin, ktoré by vysvetľovali jeho snahu niekomu zaplatiť požadovanú sumu. Strany s poznámkami k prípadu sa slušne zaplnili. Unavene padla na gauč, nahmatala ovládač, ležiaci na konferenčnom stolíku a zapla vežu. Slastne sa usmiala. Milovala piesne U2...

Hrozba daždivého popoludnia Paule prekazila plány. Na stretnutie s Eugenom sa vybrala mestskou hromadnou dopravou. Cesta na Blumentálsku ulicu jej nezabrala viac než polhodinu. Naobedovali sa spolu v neďalekej talianskej reštaurácii. Staršia servírka svojím výzorom aj temperamentom dávala nádej, že by mohlo ísť o rodenú Talianku. Všetky nádeje pochoval silný záhorácky dialekt okamžite po tom, ako prehovorila. Posedenie v príjemnom prostredí, ktoré vybral Eugen, pripomínalo skôr miesto, kde trávia voľné chvíle zamilované páry, no Paula si ho pochvaľovala. Objednala si lasagne. Eugen uprednostnil špagety.

Nečakaná správa o voľnej garáži v Paule vyvolala nevídanú eufóriu. Po zistení, že garáž je v širšom centre mesta a za nižšiu cenu ako bol jej odhad, odmenila prekvapeného Eugena bozkom na líce. Pri otázke ´aké máš plány na večer?´ inokedy výrečný starý mládenec stratil reč. Pri výbornej káve a obrovskom zmrzlinovom pohári mu Paula vyrozprávala o svojom zámere a rozlúčili sa. Eugen prijal tento nápad s nadšením. Navrhol termín obhliadky garáže a po tom, čo Paula zdvorilo odmietla ponuku na odvoz, sklamane nasadol do auta a vrátil sa do práce.

Presun do Ružinova sa nezaobišiel bez komplikácií. Kým Paula čakala na električku, začalo pršať. Pod neveľkým prístreškom preplnenej zastávky sa okrem cestujúcich tiesnili aj všetci okoloidúci. Paula sa už nezmestila. Pred dažďom ju chránila len kožená bunda a čiapka, ktorú vylovila z plecniaka. Nenápadný vlažný dážď jej postupne úplne premočil oblečenie. Kým konečne prišla električka, nezostala na nej suchá ani jediná nitka.

Pred dvojitou garážou na Drieňovej ulici parkovalo čierne SUV. Žalúzie na kancelárii firmy s výkladom boli zastreté, no pomedzi biele široké lamely prenikalo tlmené svetlo. Dážď ustal. Žiarivé slnečné lúče sa spoza sivého mraku postupne predierali na povrch. Čas na parkovisku v zmáčanom oblečení plynul neskutočne pomaly.

Paula si spomenula, že po ceste chcela ešte niečo vybaviť. Vybrala mobil a vytočila číslo. Kamil Kostka, s ktorým vyrástli v tom istom činžiaku, zdvihol po prvom zazvonení. Obaja už ako deti hltali historky z kriminálneho prostredia a obaja sa po vzore bezdetného suseda vydali na policajnú dráhu.

Tragédia, ktorá Kamila pred mnohými rokmi postihla, mu zmenila život. Najskôr si narobil problémy v polícii, potom odtiaľ odišiel a nakoniec sa uzavrel pred okolitým svetom. Od tých čias si Paula oňho neprestávala robiť starosti. Dnes pracuje na daňovom úrade a niekomu by sa mohlo zdať, že z najhoršieho je vonku. No zdanie niekedy klame. Staré rany sa nezahojili. Hneď, ako začula jeho hlas, vystrúhala prekvapivý výraz.

„Ahoj, Kamil. Hádaj, akú mám novinu?“

„Našla si novú lásku?“

„Nie, pracujem na prípade. Konečne mám prácu! Teda hlavne vďaka Karolovi, ktorý mi vybavil zákazku,“ rozhovorila sa Paula a hlas v mobile ju ani nestihol pozdraviť.

„Super, gratulujem...“ v mobile sa ozvala úprimná radosť.

Kamil chcel ešte niečo dodať, no Paula ho nepustila k slovu.

„Potrebovala by som od teba jednu službu. Môžeš, samozrejme, odmietnuť. Rozhodnutie nechám na teba.“

Jej hlas sa zmenil. Oproti opatrnému, no radostnému úvodnému príhovoru, znel teraz prosebne.

„Počúvam.“

Paula mu nadiktovala meno a adresu osoby. Na získanie informácií o príjmoch a majetkových pomerom muža, ktorý jej pripadal čoraz záhadnejší, si nevedela predstaviť nikoho vhodnejšieho. Pokiaľ by sa vydala oficiálnou cestou, bolo by to zdĺhavé a nevyhla by sa zbytočným otázkam.

Kamil sa nepýtal nič. Chcel si byť len istý, že ´od neho to nemá,´ čo vyslovil dosť dôrazne na to, aby to nemusel zopakovať. Prisľúbil, že sa o polhodinu ozve.

O pätnásť minút Paula Santorisová zamyslene počúvala Kamilov hlas. Práve získala dokonalý prehľad o majetkových pomeroch manžela svojej klientky. Kamil dohovoril práve vo chvíli, keď Viktor opustil svoju kanceláriu. Pozrela na hodinky. Overila si tak známy harmonogram a rýchlo ukončila hovor. Paula počkala, kým sa vrhol do návalu áut, rútiacich sa do začínajúcej dopravnej špičky. Prebehla k zastávke električky a vrátila sa do centra mesta. Ešte jej zostal čas vychutnať si jeho atmosféru. Vždy sa rada prechádzala starými ulicami centra svojho rodného mesta.

Viktor Sabler vstúpil do kaviarne na rohu Špitálskej ulice v obvyklom čase. Takmer presne sa zhodoval s časom z harmonogramu, ktorý Paula poznala naspamäť. Keď ho zazrela vchádzať do dverí, bola od neho sotva minútu chôdze. S ohľadom na dopravnú zápchu za ten krátky čas nemohol stihnúť viac ako zaparkovať. Angelika vstúpila do kaviarne s miernym meškaním.

Teplý, takmer letný vzduch rozvieval slabý vánok. V tejto nočnej hodine bývajú podobné podniky zaplnené len počas víkendov. Uprostred týždňa sa zišla v Poker klube len hŕstka známych tvárí. Pri stole s najnižším vstupným hrali poker texas hold’em samí ostrieľaní kartári. Väčšina z nich sa poznala. Jeden o druhom tak dobre vedel, kedy ten druhý dobré karty len predstiera. Iba jeden hráč nebol v tomto klube inventárom.

Pozornosť ostatných hráčov pútal usmievavý muž vo svetlohnedom obleku a oranžovej košeli. Uprené pohľady svojich súperov, skúmajúcich každú jeho reakciu, cítil intenzívnejšie, než si bol schopný pred vstupom do klubu pripustiť. Na vlastnej koži spoznal nesporný rozdiel oproti hre na internete. Odohral množstvo živých turnajov z pohodlia obývačky, no v skutočnej herni Eugen Duffek ešte nikdy nebol.

Pravý poker sa hral o pár stolov ďalej. Šľachovitý muž s hustými tmavými kaderami práve vyhral hru. Ostatní hráči pri stole ho vraždili pohľadom. Eugen bol nesvoj od momentu, keď ho pri vstupe do klubu prehľadal svalnatý strážnik. Nervozitu potláčal úsmevom a dvanásťstupňovým pivom. Videl na neho len kútikom oka, no nepochyboval, že je to on. Tohto muža dnes videl na fotografii.

„Ten má neskutočné šťastie, vyhráva, aj keď na to nemá karty. Toto mne nikdy neprejde,“ posťažoval sa svetlovlasý mladík s výraznými lícnymi kosťami.

„Každý z nás má svoje finty, a po čase ho ostatní prečítajú. Nám už na herectvo nikto nenaletí,“ zapojil sa tmavší muž s krátkymi vlasmi a chrapľavým hlasom.

„Ten chlap má nervy zo železa a je bohovsky dobrý herec,“ oponoval starší muž s dlhými sivými vlasmi. Pripálil si cigaretu a naklonil sa k Eugenovi. Ak by bol trochu skromnejší, poker by ho uživil. Som zvedavý, ako sa mu bude dariť na veľkom turnaji, keď tu budú hrať skutoční majstri. Ak obstojí, tak môže prísť k slušným peniazom. Prídete sa pozrieť? Budú aj tanečnice.“

Muž sa vystrel a žmurkol. Eugen prijal túto informáciu so zasneným pohľadom. Predstava o obnažených telách tanečníc ho zaujala. Vystrel si chrbát a pohol kútikmi úst.

„Uvidím, možno sa prídem pozrieť na tie tanečnice,“ zažmurkal a občerstvil sa chladným pivom. Hneď, ako sa vynoril zo sna, pustil sa do novej hry.

Nasledujúci deň nebolo po mrakoch ani chýru. Mesto rozžiarili slnečné lúče. Paule zavrčal vo vrecku mobil. Správa o Viktorovom majstrovstve ju zastihla pred plánovaným odchodom z bytu. Na okamih sa zamyslela, z plecniaka vytiahla poznámky, nalistovala stranu, na ktorej sa venovala záhadnému telefonátu, a škrtla si v zozname pod nadpisom - prečo Viktor niekomu prisľúbil nemalú hotovosť - prvú z možností.

Jeho firma len mierne, ale prosperuje, a v pokri sa mu darí slušne. Takže dlhy si nenarobil. Paula otrávene odložila záznamy a poobzerala sa v zrkadle. David by zošalel, keby videl, ako sa začala obliekať. Zbehla schodmi, vytlačila motocykel z pivnice a vyrazila na Mlynské nivy.

Videla ho už z diaľky. Jeho výraznú zelenú košeľu sa nedalo prehliadnuť. Eugen stál na chodníku pri odbočke k starej garážovej zástavbe a fajčil. Paula si uvedomovala, že s ním v poslednej dobe trávi priveľa času, no ten človek zoženie skutočne všetko. V čase, keď ho ešte poriadne ani nepoznala, oslovila ho s netradičnou požiadavkou.

O dve hodiny neskôr ochotný taxikár vynášal do jej bytu dva nové matrace. A ukázalo sa, že Eugen Duffek má dobré kontakty v mnohých oblastiach. Po zvážení všetkých pre a proti o niekoľko dní neskôr, Paula odchádzala z predajne jeho kamaráta s nádherným motocyklom. Nový miláčik s bielou nádržou, nádychom histórie a chrómovým príslušenstvom, vážil takmer dvesto kilogramov a ukrýval bezmála päťdesiat koní. Paulu vyšiel aj po viacnásobnej zľave príšerné peniaze, ale urobil jej obrovskú radosť.

Garáž vyzerala príšerne. Na dlážke sa povaľovalo množstvo zbytočností pokrytých súvislou vrstvou prachu. Paula bola nadšená. So zväzkom kľúčov v ruke sa na prachom zapadnutú garáž pozerala iným pohľadom. V duchu si už predstavovala zmeny, ktoré na tomto mieste čoskoro zrealizuje. Teraz sa bude kedykoľvek môcť prezliecť bez toho, aby sa niekoľkokrát denne previezla do svojho bytu na okraj mesta.

Starena si do sivo-modrej kvetinovej zástery vopchala šesťmesačnú splátku. Zamávala kópiou podpísanej zmluvy a spokojne odpochodovala. Paula zasnene premýšľala o vzhľade svojej budúcej kancelárie. Odchod majiteľky garáže ani nepostrehla.

S Eugenom sotva prebrali detaily uplynulej noci a vo chvíli, keď presvedčivo tvrdil, že sa mu v pokri darilo a domov odchádzal so ziskom, Paule zazvonil telefón. Už nikdy viac nepátrala po pravde. No tento Paulin špás ho v skutočnosti stál celú hotovosť a z klubu odchádzal, až keď už nemal ani na taxík. Našťastie, rovnako ako oni jemu, za odvoz kolegom nemusel platiť.

„Dobrý deň, Paula. Tu je Róbert Kocián,“ ohlásil sa detektív. Paula nepochybovala, že čoskoro zavolá. Neverí v schopnosti ženy a bude chcieť rozhodovať za ňu. Pozdrav precedila pomedzi zuby a nedočkavo čakala na jeho otázku – ako sa jej darí s prípadom?

„Tá ženská...“ vychrlil rozhorčene, no potom ako by si uvedomil, že telefonuje so ženou, a začal odznova.

„Angelika ma uprosila... Trvala na tom, že prípad uzavrieme do týždňa. Vysvetľoval som jej naše postupy. My predsa nie sme žiadna internetová skupina nadšencov, ktorá organizuje hry na čas,“ bľabotal detektív Kocián.

„Sľúbila mi, že zaplatí, koľko si zapýtame. No ak to nie sme schopní dokončiť do týždňa, tak sa radšej zariadi inak...“

Detektív sa práve chystal pokračovať, no Paula mu skočila do reči.

„Odkážte jej, že týždeň nám úplne stačí.“

„Prosím?“

Paula počula plačlivý tón v jeho hlase.

„Pátranie napreduje nad očakávanie. Ničoho sa nebojte. Všetko mám pod kontrolou.“

„Ste si istá? Mohol by som vám s tým pomôcť?“

Paula nesúhlasne zavrtela hlavou, akoby volajúci stál oproti nej.

„Nie. Už poznám jeho milenku. Bude to hračka, naozaj.“

„Tak teda dobre,“ zahundral a rozlúčil sa varovným tónom v hlase.

Detektív Kocián mal v oblasti skúmania manželskej nevery osobné skúsenosti. Keď mu Angelika rozprávala o správaní svojho manžela, pripomínalo mu to vlastný príbeh. Aj Viktor Sabler odsunul manželstvo na vedľajšiu koľaj. Postupne ich spoločný čas nahradili jeho športové aktivity a hazardné hry. Angelika nebola sekera, nechcela ho obmedzovať, ale cítila, že vzťah chladne. A cítila ešte čosi. Viktor to, samozrejme, nepriznal, no na jeho pokožke cítila pach inej ženy. Z ich spálne sa vytratila vášeň. Napokon to prešlo do fázy, keď sa Viktor presťahoval do svojej pracovne a takmer prestali komunikovať. Uvažovala o rozvode. A dala na radu jedného priateľa a najala si súkromného detektíva.

V čase, keď na stole riaditeľa detektívnej agentúry ležala podpísaná zmluva, Viktor sa náhle zmenil. Opäť začal byť pozorný. Spoločné večere a prechádzky Angeliku obmäkčili. Dokonca sa aj milovali. Angelike to stačilo. Navštívila detektíva a požiadala ho o ukončenie spolupráce. Priniesla hotovosť a bez váhania na mieste vyplatila dohodnutú sumu. Odhováranie bolo márne.

Ale nakoniec, prečo nie, mávol rukou detektív. Nemal takmer žiadne náklady a slušne zarobil. Muža, ktorý na tom pracoval, presunul na nový iný prípad a Angeliku pustil z hlavy. O týždeň bola späť. Presne ako kedysi jeho manželka, aj Viktor už čoskoro dokázal, že svoju premenu len predstieral. A, samozrejme, že na to prišla náhodne.

Išla z obchodného stretnutia. Muž na zastávke si nevšimol strieborné auto, ktoré stálo pred priechodom pre chodcov a čakalo na zelenú. Angelika sedela na mieste spolujazdca a s pootvorenými ústami pozorovala, ako sa jej manžel vášnivo lúči s milenkou. Žena za volantom ju musela odviezť domov a sama dokončiť prácu, ktorá ich v ten deň ešte čakala.

O týždeň bola späť.

Detektív vedel, že najať vhodného človeka chvíľu potrvá. Utrápená Angelika však naliehala, aby sledovanie začal okamžite. Zaplatí dvojnásobok pôvodnej sumy. Polovicu vopred. Skúsený detektív sa rozhodol riskovať. V rozpore s vlastnými zásadami najal na túto zákazku ženu. Nikdy nenajímal ženy. Často dostával životopisy žien v rôznom veku. Všetky sa považovali za skúsené a mimoriadne spoľahlivé. Vždy sa tomu len zasmial.

Sú príliš emocionálne, prejavujú prehnané empatie a sú príšerne náladové. Navyše, keď majú menzes, nepracujú naplno. Dobre si to pamätal z oddelenia. A teraz ho nejaká kráska s výzorom televíznej celebrity ubezpečila, že má všetko pod kontrolou. Znechutene fľochol na svoj diplom za služby v oblasti ochrany osôb. Existovalo jediné vysvetlenie - musel sa načisto zblázniť.

Paula skutočne poznala adresu hľadanej milenky. Mala aj jej fotografiu s Viktorom. Sledovala ju a videla ju vchádzať do vchodu, z ktorého potom o dvadsaťpäť minút vyšla preoblečená. A to bolo všetko. Nepoznala a-predelni jej meno. A okrem presvedčenia, ktoré by Kocián iste nazval pocitom, nemala vôbec nič, čo by Viktora usvedčovalo z nevery. Keby sa na tej prekliatej fotografii aspoň objímali!

Milenka sa dnes neobjavila na jazere a Paula ju márne čakala pred domom, do ktorého ju včera videla vchádzať. Bolo jej jasné, že až tak dobre na tom s vyšetrovaním nie je. Ale prisahala si, že tento prípad vyrieši stoj čo stoj a nehodlala sa ho vzdať.

Pred základnou školou na Saratovskej ulici bolo rušno. Slnko sa aj naďalej tvrdošijne odmietalo zosúladiť s kalendárom a vytrvalo rozpaľovalo ulice hlavného mesta. Viera Donovalová odovzdala svoje deti triednym učiteľkám a vydala sa na Haburskú ulicu. Auto zaparkovala pozdĺž cesty a pozorne sledovala vchod starého tehlového domu s bielou omietkou. Žena, ktorá sa elegantným krokom priblížila k domu, zodpovedala popisu, ktorý jej dala Paula. No zmizla vo vchode tak rýchlo, že Viera na okamih zapochybovala.

Nadchádzajúcu hodinu vošiel do domu len jeden dôchodca so psom a staršia žena s ťažkým nákupom. Viera si krátila čas ladením rozhlasových staníc. Nahlas zanadávala, prečo v aute nenosí vlastné cédečká, keď sa dvere znova otvorili. Ponúkal sa jej pohľad na chrbát štíhlej ženy. Dlhé svetlé vlasy jej v miernom vetre viali do rytmu s ladným krokom. Viera zamkla auto a nenápadne sa presúvala medzi domami. Počula pritom vlastné srdce.

Že sa niečo deje, Paule bolo jasné z jeho porušenia striktných zvykov. Viktor Sabler vynechal behanie aj posilňovňu. Na parkovisko do bezpečnej vzdialenosti od jeho autoservisu dorazila práve v čase, keď sa začalo schyľovať k hádke medzi ním a statným mechanikom. Paula sa ukryla za bielou dodávkou a cez veľké okno pozorovala dianie v objekte. Mechanik rozčúlene rozhadzoval rukami. Mohutné bicepsy mu zdobilo tetovanie, na hlave mal šatku s lebkami a nepokojne si poťahoval z cigarety. Paula z ich rozhovoru zachytila jediné slovo – prachy. Viktor ešte naposledy priateľsky poklepal mechanika po pleci, nasadil strojený úsmev a rýchlo vkĺzol do svojho auta.

Naraz s Paulou vošli na Zátišie ďalšie dva motocykle. Ulicou sa nieslo zavýjanie motorov. Dvaja mladíci sa touto tichou lokalitou prehnali ako po pretekárskej dráhe. Veľké čierne auto zastalo pred komplexom, ktorý tvoril predaj náhradných dielov, autoservis a požičovňa áut. Paula pokračovala ďalej. Asi tri metre od plota si všimla ženu s čiernym klobúkom na hlave. Paula na ňu spoza nepriehľadného krytu zagánila, no žena s klobúkom na hlave sa venovala len telefonovaniu. O okolie nejavila záujem.

Paula zaparkovala na vedľajšej ulici. Len čo pristála nohami na pevnej zemi, uvedomila si, že v bunde jej vyzváňa mobil. Volala Viera Donovalová.

„Práve som ťa skoro zrazila. Nemala by si stáť tak blízko pri ceste.“

„Keď ma nezrazili tí dvaja pretekári, tak nejaká baba s replikou veterána ma skutočne neohrozí.“

Paula sa zasmiala. Vedela, že Viere sa jej nový miláčik páči. No keby si nechala ujsť príležitosť zažartovať, to by už nebola Viera.

„Čo tu robíš? Pokazilo sa ti auto, alebo čo?“

„Nie. Práve si zháňam odvoz. Sledovala som sem tú tvoju krásku. Električkou. Ale vidím, že hrdličky sú už pokope.“

Viera si za posledné roky privykla na luxus, ktorým ju zahŕňal manžel. V električke nesedela, odkedy jej v treťom mesiaci tehotenstva Bohdan zakázal jazdiť mestskou hromadnou dopravou.

V ten deň sa Viktor Sabler do práce nevrátil. Asi po polhodine čakania schmatli dve drobné dlane Paulin driek a motocykel sa takmer nehlučne zavesil za Viktora. Po Vajnorskej ulici smerovali do Starého Mesta.

Zvon kostolnej veže práve oznamoval poludnie. Viktor Sabler zaparkoval a s taškou cez plece stúpal po námestí Slovenského národného povstania. Po ceste si kúpil hamburger. Prešiel sa až k sochám a chvíľu tam len tak stál. Striedavo hľadel na kovovú sochu partizána a na jasnú belasú oblohu bez jediného obláčika.

S malým okrúhlym obedom v ruke pomaly prechádzal ulicami a sledoval lákavé výklady obchodov. Nakoniec si poutieral kečup na ústach a vošiel do malej kaviarne, kde okrem čašníčky sedelo len zopár zahraničných hostí a párik zamilovaných študentov. Objednal si kávu a najbližšie hodiny strávil čítaním dennej tlače, pozorovaním pohybu ľudí na chodníku rušnej Špitálskej ulice a oproti na zastávke električky. Po prečítaní denníkov si zapol notebook. Drobná čašníčka mu občas venovala pohľad, no všímal si ju len sporadicky. Neskúmal, či oňho prejavovala záujem, alebo len sledovala, či si nechce niečo objednať. Bol natoľko zahĺbený do čítania dennej tlače, že neregistroval ani obmenu hostí v kaviarni. Tesne pred piatou sa presunul do neďalekej reštaurácie, kde bola tentoraz prvá Angelika.

Tlmené svetlo, ktoré dopadalo na jeho zamastené prsty, sotva osvetľovalo podvozok auta. Opatrne otáčal skrutkou, aby ju náhodou nezalomil. Toto auto preňho predstavovalo nevyčísliteľnú hodnotu. Nepochybne by sa dalo aj dobre predať, ide o vzácny zberateľský skvost. Pritom na ceste dokáže konkurovať aj tým najmodernejším mašinám. No on by ho nikdy nepredal. A nenechá si ho ani nikomu inému opravovať. Tí fušeri by mu ho doškrabali a polámali originálne skrutky.

Ticho a jeho úvahy preťal náhly nával zvukov. Jeho kroky poznal rovnako dobre ako zvuk posuvnej elektrickej brány. Nemusel ho vidieť, aby ho spoznal. Kroky sa pomaly približovali. Škárou medzi lemom podvozku a dlážkou zazrel známe topánky. Brána sa opäť zatvorila a okamih ticha tentoraz prerušil známy hlas.

„Pytón, potrebujem, aby si niečo zariadil.“

Slová sa odrazili od betónovej steny. Odpoveďou mu bolo hrdelné zavrčanie. Rovnako, ako poznal jeho kroky, tak dobre poznal aj tón, akým mu udeľoval rozkazy. Vedel, že to bude vážne. Aspoň ho oslovil prezývkou, nenávidel, keď mu hovoril jeho menom.

„O niekoho sa treba postarať,“ zaodŕhal.

„Na mňa sa vždy môžeš spoľahnúť,“ zahundral. Z montážnej jamy zaznel hlas. Mohli ho skresliť aj plechy lesknúceho sa auta, no vyznelo to skôr ironicky.

„Potrebujem, aby si to tentoraz spravil poriadne. Žiadni svedkovia, žiadna publicita, žiadne dôkazy.“

Nenávidel tieto výrazy. V poslednej dobe sa začal hrať na veľkého inteligenta. Používal dementné výrazy a začal sa venovať idiotským činnostiam. Napríklad golfu. Ten idiot skutočne začal hrávať golf! Pytón si to nedokázal vysvetliť. Čo sa to s ním stalo? Kedysi spolu hrávali akurát karty a divoké hry so štetkami na žúroch.

„Zvládnem to,“ odvrkol.

„Neposer to! Keď to praskne, tak sme skončili.“

„Povedal som ti, že to zvládnem!“ zareval z jamy Pytón.

„Nebuď nervózny, Pytón. Tie sračky ti začínajú liezť na mozog. Mal by si s tým už prestať.“

Pytón pozrel na semišové topánky. Vrhol na ne zlostný pohľad.

„Do bundy ti dávam obálku. Nájdeš v nej všetko podstatné, lebo aj tak by si si nič z toho nezapamätal. Ale nezabudni ju potom spáliť.“

„Okej.“

„A, Pytón, ber to ako protislužbu za ten tvoj malér, čo som za teba žehlil naposledy.“

Špinavou rukou pevne zovrel ťažký kovový kľúč. Keby nebol k nemu otočený nohami, poľahky by ho dokázal zložiť k zemi. Stačilo by dobre trafiť členok. Ten idiot by zavíjal od bolesti, len taká radosť. Nikdy by nepovedal, že bude chlapa, ktorého nazýval bratom, niekedy takto nenávidieť. No v poslednej dobe mu dáva pričasto najavo, kto tu je šéf. Nezostáva mu nič iné, len poslúchnuť. Ale nebude to trvať večne, raz ho nakope do riti.

„Rozumel si mi?“ šéf sa uisťoval odmeraným hlasom.

„Áno,“ skríkol zlostne.

„To som rád. Tak tu toľko nešpekuluj nad tým črepom a začni na tom makať.“

Počul, ako sa vzďaľujú kroky. Brána sa opäť dala do pohybu. Napokon cvakol aj elektrický mechanizmus. Bol preč. Zavládlo ticho. Zhlboka si vzdychol a nahlas zanadával. Vlastne nadával celé minúty. Potom si opakom dlane čistejšej ruky zotrel pot z čela. Samozrejme, že sľúbil, že to zariadi. Aj zariadi. A už aj vie ako.

3.

Vyšetrovanie manželskej nevery nijako nepokročilo. Paula Santorisová počúvala inštinkt, ktorý ju väčšmi nútil zaoberať sa obsahom telefonátu, ako prichyteniu Viktora Sablera pri nevere. V hlave jej stále vŕtalo množstvo nezodpovedaných otázok. Nastal čas pokročiť v tom, za čo ju platia. Pred herňou zastal taxík. Paula v duchu zanadávala a opatrne vyrazila za ním. Tichým pustým mestom smerovali do Ružinova. V tejto nočnej hodine ulice predstavovali väčšie riziko odhalenia. Spomenula si na kolegu z kriminálky, ktorý mal v noci strach prechádzať sa po meste.

Taxík zastal na Haburskej ulici. Zdalo sa, že si ju nevšimli. Viktor si otvoril vlastným kľúčom a vybehol po strmých schodoch. Potom zhaslo svetlo. Za oknom na prvom poschodí sa dva razy pohla záclona. Paula odstavila motocykel za rohom a zostala stáť v tme na mieste, kde na ňu nemohol vidieť. Vďaka čiernej bunde, džínsom, šiltovke a rovnako čiernemu plecniaku, splynula s príjemne chladnou nocou. Bola si vedomá, že sledovanie bude čím ďalej náročnejšie. Musí ten prípad čo najskôr vyriešiť. Rozkošatená breza jej poskytla úkryt na nasledujúce dve hodiny. Ulice Ružinova už spali. Okolo prešiel len jeden tulák, ktorý si ju, našťastie, nevšimol. Boli to dlhé dve hodiny.

Ticho v slnkom zaliatom byte preťalo ohlušujúce besnenie bzučiaka. Paula sa neochotne načiahla za neznesiteľným zvukom a úderom dlane po sivom tlačidle umlčala dotieravý hranatý budík na nočnom stolíku. Počiatočnú únavu premohla predstava o dokonale čistej garáži. Už od večera vedela, že Eugen zohnal trezor a Viera jej prisľúbila pomôcť s uprataním. Bohdan zobral deti na víkend k svojej sestre do Nitry, a tak akákoľvek aktivita, pri ktorej rýchlejšie plynie čas odlúčenia, jej prišla vhod. Dokonca zažartovala, že je poctená, ak je jednou z troch osôb na svete vrátane Pauly, ktorá vie o jej tajnej skrýši. Dohodli sa na pol desiatu.

Upratovanie garáže si vyžiadalo veľa úsilia. Pozametať a vydrhnúť podlahu, steny a strop trvalo štyri hodiny. No výsledok stál za to. Paula s obdivom hľadela na dielo dokonalej premeny. Eugen ešte navŕtal diery do podlahy a pripevnil malý, zato ťažký oceľový trezor. Linoleum, čo Eugenovi zavadzalo v pivnici, vyzeralo ako nové. Trocha horšie bol na tom starší stôl, dve stoličky a jednolôžkový rozkladací gauč. Predtým ponurá garáž rázom pripomínala skromnú, ale útulnú kanceláriu. Eugen na prenajatom prívesnom vozíku priviezol aj staršie osvetlenie na batérie. Poslednou úpravou bola výmena vložky v zámke. Paula zo svojej kancelárie odchádzala s úžasným pocitom.

Veselé šantenie detí sa nieslo celým sídliskom. Prenikavý piskot sa odrážal od vysokých stien panelového činžiaka a jeho starším obyvateľom trhal inokedy necitlivé ušné bubienky. Zhrbená starena pomaly kráčala chodníkom pod oknami, podopierajúc sa o palicu. Práve, keď vo vrecku dlhých tmavomodrých šiat s bielymi volánikmi lovila kľúče, cestu jej nečakane skrížili dve mladé ženy.

„Dobrý deň, pani. Smieme sa vás na niečo opýtať?“ oslovila ju mladá žena so svetlými vlasmi.

„Odkedy som sa rozviedla, bývam sama. Pýtajte sa, na čo chcete, nemám veľa príležitostí na rozhovory. Trvá to už dvadsaťtri rokov... Dcéra mi nevie odpustiť, že som nechala jej otca pretĺkať sa po ubytovniach. Ale bol to ožran. Milada je lekárkou na onkológii. Zo Slovenska odišla pred dvadsiatimi piatimi rokmi. Najskôr istý čas pracovala v Prahe, aby sa napokon usadila v Ostrave, kde sa vydala a založila si rodinu. Naposledy bola doma pred tromi rokmi, na pohrebe svojho otca. O matku nejaví záujem. Ani svojich vnukov poriadne nepoznám...“

„Hľadáme jednu ženu. Býva v tomto vchode.“

Napravila si staromódne šaty. Mladé ženy v tričkách a džínsoch nepôsobili príliš seriózne, no starena si už dávno privykla. Mládež prekročila medze slušného obliekania hneď, ako ona dospela, a neustále ich posúva. Ženy sa riadia módou namiesto toho, aby sa držali spôsobov, ku ktorým sa viedlo kedysi.

„To sa pýtate dobre. Som Mária Juríková. Prežila som tu takmer polstoročie a poznám všetkých obyvateľov tohto domu. Vlastne poznám celú Haburskú.“

„Mladá žena s dlhými svetlými vlasmi a štíhlou športovou postavou. Myslím, že býva na prvom poschodí...“

„Býva tu taká. Prisťahovala sa asi pred polrokom.“

Pani Juríková sa zamyslene poškrabala po zátylku a zdvihla hlavu, aby naznačila, ktoré okná jej patria.

„Áno, videla som ju na balkóne. Len neviem, či to je tá žena, ktorú hľadáme. Stratili sme kontakt na spolužiačku a minule som ju videla v okne, no zaliezla skôr, než si ma stihla všimnúť. Eva sa už vydala a jej priezvisko nevieme.“

Obe mladé ženy na seba pozreli a tá s ryšavými vlasmi súhlasne prikývla.

„Táto sa volá Bibiána. Bibiána Bartalová. A podľa prízvuku pochádza odkiaľsi z východného Slovenska. Viem to, pretože stále s niekým telefonuje. Inak nikoho ani nepozdraví, takže tu o nej vlastne nikto nič nevie.“

Opäť sa zadívala do okna na prvom poschodí a olízala si popraskané pery. Keď zrak znovu upriamila na mladú ženu v bielom tričku, opäť sa rozhovorila.

„Byt si tu len prenajíma od Rehákovcov. Brigita zomrela asi pred rokom v nemocnici. A myslím, že tá mladá je slobodná. Určite tam býva sama a nemá ani psa. Pani Reháková mala psa. Pudla. Ale občas tú mladú navštevuje taký vyšportovaný kučeravý fešák. Ale teraz by ste ju určite nenašli doma. Na víkendy chodieva preč, väčšinou na bicykli. Aj dnes ráno som ju videla odchádzať. Vráti sa až v nedeľu večer. Asi sú niekde spolu.“

„Tak to som si ju potom splietla, táto je zo Záhoria,“ ospravedlňovala sa plavovláska.

„Tak to ste si ju určite pomýlili,“ smiala sa pani Juríková. „Môj manžel bol zo Záhoria, táto určite nehovorila ako Záhoráci. A nikto odtiaľ tu, chvalabohu, ani nebýva. Dúfam, že vy nie ste zo Záhoria? Ja som rodená Bratislavčanka a celý život premýšľam, prečo som si vzala privandrovalca,“ zavrtela hlavou Mária.

Obidve mladé ženy sa rozosmiali.

„Nie, nie sme zo Záhoria,“ uistila ju ryšavá žena. Starenke sa pekne poďakovali a popriali jej pekný deň.

„Pani Juríkovú nám zniesli nebesá,“ smiala sa Viera.

Skôr, ako jej Paula stihla odpovedať, Viera sa už usilovne pokúšala dovolať Bohdanovi.

„Donoval mi stále nedvíha telefón. To mi v poslednom čase robí stále. Nikdy sa k nemu neviem dovolať. Ani neviem, či sú deti v poriadku,“ vraštila čelo Viera.

„Neboj sa. Všetko je v poriadku,“ snažila sa ju upokojiť Paula. V skutočnosti jej problémy, ktoré mala s Bohdanom, robili starosti.

V posledných dňoch sa mierne ochladilo. Paula hľadela na dôkazové materiály, ktoré sa jej podarilo zhromaždiť. Získala ich dosť na to, aby si Angelika nemusela robiť starosti, či to bude ako argument k žiadosti o rozvod stačiť. Mohla sa pýšiť fotografiou, na ktorej Viktor Sabler stojí v okne izby svojej milenky. Záber je ostrý. Viktor je na nej ľahko rozpoznateľný a aspoň do pol pása nahý. Zvyšok tela je ukrytý pod úrovňou okna. No dôležité detaily sú zachytené v hornej časti fotografie.

Plecia mu pokrývajú dlhé svetlé vlasy, štíhle prsty s vínovočervenými nechtami mu hladkajú zarastenú hruď a do pootvorených úst mu ako nejaký plaz vchádza jazyk roztúženej Bibiány. Fotografiu dotvára slovenská zástava nad ich hlavami, ktorá visí z okna o poschodie vyššie na počesť úspechu hokejovej reprezentácie. Zástava je nepochybne výborný dôvod na zhotovenie fotografie - pomyslela si Paula a všetko opatrne vložila do priesvitného obalu.

Biba, ako si hovorí na sociálnej sieti, informuje svojich priateľov o tom, že onedlho sa presťahuje do prekrásneho rodinného domu s veľkou záhradou. Okrem toho sa na začiatku nového vzťahu stihla pochváliť aj novou láskou. Paule sa podarilo naraziť aj na jednu spoločnú fotografiu, ktorú tam kráska zavesila. Kam však chodí na víkendy, nespomína. No je isté, že Viktor ich trávi doma.

Zastretá obloha s hustými sivými mrakmi priniesla len niekoľko kvapiek a poriadny dážď mesto zďaleka obišiel. Paula dorazila do detektívnej kancelárie s miernym oneskorením. Všetky získané materiály aj s vypracovanou správou odovzdala pred budovou nedočkavému Kociánovi.

„Ozvem sa vám,“ oznámil prísnym hlasom a nastúpil do červeného kabrioletu, ktorý okamžite opustil parkovisko.

Malá kaviareň len dva bloky od jeho detektívnej kancelárie mu slúžila ako vysunutá pracovňa. Ponúkala dostatok priestoru a navodzovala príjemnú atmosféru na rokovania s klientmi. Róbert Kocián sa na nich zvyčajne zúčastňoval v lepšej nálade, než v akej prichádzal dnes. No strojeným úsmevom sa mu ju podarí snáď aspoň predstierať. Neznášal podobné situácie. Bol presvedčený, že chlap by nemal mať problém rešpektovať nastolené pravidlá. Nesnažil by sa ich za každú cenu meniť. Žena je od prírody panovačné stvorenie, ktoré si vždy nástojčivo presadzuje svoje. Ale nech len je. Hlavne, že dobre zaplatí. Odovzdá jej potrebné materiály a zinkasuje naozaj štedrú odmenu. A o to predsa ide.

Žena so svetlými vlasmi po plecia netajila spokojnosť.

„Odviedli ste naozaj výbornú prácu,“ zhodnotila Angelika Sablerová po preštudovaní priložených podkladov.

Naozaj bola spokojná. Dobrý rozvodový právnik ich dokáže využiť a návrh postaví tak, že súd nebude mať dôvod brániť rozvodu. Má fotku, svedka, v podstate dvoch, ale aj priznanie milenky na internete. Za takú krátku dobu sa detektívom podarilo odviesť dobrú prácu.

„Sme profesionáli. Vždy sa snažíme prácu robiť aspoň na sto percent. Len na to potrebujeme mať vytvorené adekvátne podmienky.“

Detektív sa neusmieval. Pohodlne usadený v kresle si upil z kávy a spojené dlane pritískal k sebe až mu obeleli končeky prstov.

Angelika k nemu vyslala skúmavý pohľad. Svoje chladné oči neustále opieral do zeme. Niečo sa jej na ňom nevidelo. Ani to presne nevedela pomenovať. Jednoducho z neho sálala odmeranosť, možno nadradenosť. To je ono – mužská nadradenosť. Sálala z jeho výslovnosti. No v hlave jej vŕtala jedna zvláštnosť. Mala pocit, že na tom prípade pracovala žena. Potrebovala súrne skrátiť termín, a vtedy sa preriekol. Povedal – pokúsim sa to s ňou prebrať. Bolo to len jediné krátke slovo, ktoré by možno ani nespozorovala, nebyť tej výslovnosti. Prezradilo ho premáhanie sa, keď spomínal osobu pracujúcu na prípade.

Príjemná melodická pieseň dotvárala atmosféru vkusnej kaviarne. V lepšej spoločnosti by sa tu Angelika cítila ešte o poznanie lepšie. Zbožňovala posedenia v kaviarni. Škoda len, že z muža, s ktorým si v nej donedávna tak rada posedela, sa vykľul vypočítavý parazit.

Vtom si všimla, ako odmeraný detektív oproti doslova skamenel. Otočila sa. Do kaviarne vošla mladá žena s nejakým mužom. Všimla si, ako jej pohľad skĺzol na ňu a na oproti sediaceho detektíva. Žena okamžite sklopila zrak a odvrátila hlavu. Pár sa usadil v najodľahlejšej časti kaviarne.

Angelika premohla zvedavosť a odolala pokušeniu spýtať sa detektíva na ženu, ktorá práve vošla. Dopila svoju šálku mokka kávy, doplatila dohodnutú čiastku za služby a rozlúčila sa s detektívom, s ktorým sa necítila najlepšie. Útrata za kávu a ľadový čaj boli v réžii detektívnej kancelárie. Pomaly opustila kaviareň, nasadla do svojho SUV a stratila sa za neďalekou výškovou budovou.

S predzvesťou blížiaceho sa dažďa a prihliadnuc k skutočnosti, že na jej motocykli sa nedá zatiahnuť strecha ako na kabriolete, sa Paula z domu vybrala autobusom. Nevyhla sa istému meškaniu, no verila, že obsah správy toto malé zdržanie vykompenzuje. Vyčítala si, že si nezavolala taxík. Napadlo jej zavolať Eugenovi. V poslednom čase veľa pracovala a trápili ju výčitky, že Eugena zneužíva a ozve sa mu, len keď niečo potrebuje. No neodolala. Ani netušila, ako o dvadsať minút stáli spolu na prahu kaviarne len na skok od miesta, kde ju Eugen vyzdvihol.

Pravdepodobne to nebol ten najlepší nápad. Pomyslela si Paula, keď ju detektív Kocián zmrazil svojím pohľadom. Neodvážila sa k nemu priznať. Uvoľnila sa až po jeho odchode. Potom už spokojne popíjala kávu a dopriala si aj malý zákusok. Eugenovi objednala dva a zaplatila. Konečne ona. Po káve a zákusku prehodili ešte zopár viet o počasí a plánovanej oslave vo vieche a opustili kaviareň. Vonku sa medzi zaparkovanými autami krčila drobná žena. Okamžite ju spoznala.

„Prepáčte, ale mala som pocit, že ste spoznali muža, s ktorým som sedela na káve. A to ma priviedlo k myšlienke, že možno ste to práve vy, kto pracoval na mojom prípade?“

Jej hlas Paulu mierne prekvapil, neladil s drobnou postavou. Bol pomerne hlboký a rozhodný. Naopak, spôsob vyjadrovania sa dokonale hodil k povesti úspešnej podnikateľky.

„Nemýlite sa,“ odvetila stroho Paula a premýšľala, ako sa mala teraz zachovať. Urobila chybu. Detektív Kocián držal svojich klientov a zamestnancov vo vzájomnom odstupe.

„Napadlo mi, že možno viete o mojom manželovi viac, ako sa píše v tej správe. Ten detektív sa ma pýtal, či manžel neplánuje nejakú investíciu, ale ja o ničom neviem. Zaskočilo ma to. O pätnásť minút budem v Medickej záhrade. Myslíte, že by sme si tam mohli dohodnúť krátke stretnutie?“

Paula prikývla a nasadla do tmavomodrého taxíka. Celou cestou mlčali. Eugen vytušil, že to bude najlepšie riešenie, a Paula zamestnávala svoju myseľ otázkou, či koná správne... V jej vnútri sa odohrával zápas medzi predpisovým prístupom a zvláštnym pocitom, ktorý ju sprevádzal, odkedy jej Viera opísala ten záhadný telefonát. Áno, niekoľkokrát detektívovi pripomenula, že to môže byť dôležité.

Angelika v skutočnosti vyzerala mladšie ako na fotografii. Vďačila za to mladistvému, no vkusnému spôsobu obliekania. Rovné vlasy jej, starostlivo upravené, padali na útle plecia a tvorili tak dokonalý účes. Na krku mala krištáľový náhrdelník. S prekríženými nohami sedela na drevenej lavičke a usmievala sa. Okolitá pestrofarebná flóra dotvárala dokonalý obraz. Zdalo sa, že aj obloha sa kvôli nej vyjasnila. Paula si prisadla. Docenila svoje ranné rozhodnutie obliecť sa decentnejšie ako pri jazde na motocykli.

„Ani neviem, prečo som sa k tej kaviarni vrátila. Asi som len cítila, že by sme sa mali spoznať. Aspoň vám môžem osobne poďakovať. Neviem ani vyjadriť radosť, akú mám z toho, že ste to stihli. Ráno odchádzam na dovolenku a ešte dnes musím všetko odovzdať právnikovi.“

„Nemusíte mi nič vysvetľovať. Všetko išlo hladko.“

„Ja viem. Ale aj tak. Viete, môj manžel sa pokúsi naťahovať naše manželstvo, čo možno najdlhšie. Vie, že po rozvode príde o moje peniaze, ale aj o bývanie. Mám dobrého právnika, všetko máme pod kontrolou. Ja som Viktorovi financovala aj autoservis. Určite naťahuje čas, aby zahladil nejaké podvody, nechce zostať s holou riťou. No to prežijem. Ale musím sa ho zbaviť rýchlo, aby som to mohla pustiť z hlavy. Rozbieham obchod v zahraničí.“

„Áno, Viktor niečo plánuje, nejakú investíciu. Naozaj vám nič nenapadá, na čo potrebuje väčšiu sumu peňazí?“

„Nie, o ničom takom neviem,“ začudovane odvetila Angelika.

„Napadlo mi, či nebudete mať narodeniny alebo výročie? Možno vás chcel ohúriť niečím veľkým, aby vás obmäkčil.“

Podnikateľka sa nahlas zasmiala.

„Nie, som si istá, že nič také neplánoval.“

„To bol len taký nápad.“

„A nenarobil si dlhy v tej herni? Nezadlžil autoservis?“

„Nie, dlhy nemá. Túto možnosť som preverila ako prvú. V herni skôr vyhráva, ako prehráva a autoservis je na tom celkom obstojne.

„A o akej sume to hovoríme?“

„To presne neviem, ale ide o slušnú kopu peňazí, ktorá pravdepodobne niekoľkonásobne prevyšuje mesačné tržby autoservisu.“

Angelika sa zamyslela a zavrtela hlavou. Ešte chvíľu mlčky sedeli a pozorovali nálety lastovičiek. Paula sa napokon rozlúčila a pomaly kráčala po mäkkej voňavej tráve. Angelika zostala aj naďalej sedieť v záhrade, plnej rozkvitnutých kvetov.

Za oknom sa tma snúbila s upokojujúcim tichom. Paula vybrala z plecniaka svoje záznamy z pátrania, aby sa s nimi rozlúčila. Rozložila ich po koberci a naposledy si ich prezrela. Pri zmienke o Viktorovom telefonáte zastala. Pod pôvodne nezodpovedané otázky dopísala: Investícia do novej ženy a otáznik. Na chvíľu sa zamyslela a dopísala: Prípad uzavretý. Nemala pocit víťazstva a dokonca sa jej ani nezdalo, že je koniec. Uvedomila si, že je opäť bez práce. Bude sa s tým musieť vyrovnať. Pár dní voľna jej príde vhod a potom sa uvidí. Možno ju znova oslovia.

4.

Nečinnosť ju znepokojovala. Paula sa na voľno tešila, no teraz ju zožierala nuda. Aj keď ju posledné hektické dni vyčerpali, nedokázala sedieť so založenými rukami. Vyrazila do nákupného centra a nakúpila si nejaké nové oblečenie. David by jej také nikdy neschválil. Kúpila si aj nové plavky. Zamyslela sa nad svojou letnou dovolenkou. Pôjde s rodičmi do Grécka a bude tam okukovať svalnatých mužov ako nejaká stredoškoláčka? Nie!

Do júla musí so svojím životom niečo urobiť. V lete nemôže byť sama. Spomenula si na Angeliku. Kde asi trávi dovolenku ona? Paula by navštívila Nepál, možno aj Indiu. S Davidom boli raz v Thajsku. Ak by išla znova, tak určite nie s niekým ako je David Rosol. Okrem pláží a rušných obchodných ulíc nevidela nič. Nenavštívila jedinú pamiatku, nenazrela do skutočného sveta miestnych ľudí. Napadlo jej, že okrem toho, že nevie s kým, tak nevie ani, kam Angelika odcestovala. Určite to bude exotika. Možno Seychely.

Pri svojich skromných možnostiach Paula premýšľala o vlastnom malom výlete. Súčasnú nečinnosť by bez zaváhania vymenila aj za potulky po Slovensku. Lenže koho narýchlo nahovoriť? Má ísť sama a dúfať, že sa s niekým zoznámi v hoteli? Naozaj je už taká zúfalá?

Do jednoduchej, ale útulnej izby spoza okien doliehal upokojujúci vtáčí spev. Vytrvalý koncert spevavých operencov pohltil prenikavý zvuk podobný detskej zvonkohre. Zvuk sa šíril z mobilného telefónu na polici nad posteľou. Strhla sa zo sna. Vstala takmer okamžite. Bez okolkov. Na dnešný výlet sa veľmi tešila. Aby nezaspala, poistila sa telefonátom z recepcie. Klasické rinčanie telefónu sa rozozvučalo v momente, keď zapla televízor. Času mala dosť. Pozrela si ranné správy a predpoveď počasia a podľa vopred spísaného zoznamu si pobalila červený plecniak.

O chvíľu už sedela pri jedálenskom stole, na ktorom rozváňalo čerstvé pečivo. S vopred dohodnutým predstihom sa naraňajkovala, zapísala sa do knihy výletov a opustila penzión. Dala si záležať, aby vykročila pravou nohou. Premýšľala nad svojou budúcnosťou. Možno by tomu mužovi mala dať šancu. Spoznali sa nedávno, no musí uznať, že do jej tváre prinavrátil úsmev. Hlavne sa neunáhliť. Tentoraz tomu nechá voľný priebeh. Rozhodne zostane nad vecou.

V Západných Tatrách vládlo chladné veterné ráno. Pramienky svetlých vlasov jej bičovali tvár. Práve minula prvých ľudí. Nejaké zúfalé dievča sa pohádalo so svojím priateľom. Stále lepšie než ona, ktorá ani poriadne nevie, kam kráča. Hory pozná, už neraz bola v týchto končinách. Lenže nemala tu byť sama. Takto si to rozhodne nepredstavovala. Rozpršalo sa.

Musí sa vrátiť. Otočila sa. Zrazu sa jej zmocnil zvláštny pocit, akoby ju niekto sledoval. Turista v olivovozelenej nepremokavej bunde, hnedých nohaviciach a vysokých turistických topánkach horčicovej farby. Podopieral sa o palicu z konára stromu. Do tváre mu nevidela. Krk a bradu mal zahalené hnedou šatkou a mohutná kapucňa mu zakrývala vrchnú polovicu hlavy. Trčal mu len šilt vojenskej čapice. Bol už dosť blízko na to, že po ňom videla stekať dažďové kvapky. Kráčali po vyznačenej trase. Stúpal svižným tempom, premočený terén mu neprekážal.

Neustále sa približoval, akoby ho priťahoval jej žltý pršiplášť. Snažila sa zrýchliť tempo. Červený plecniak na chrbte ju ťažil. Zachvátila ju panika. Uvedomila si, že zašla priďaleko. Ocitla sa uprostred náročného terénu. Dážď ho premenil na kĺzavú dráhu. Pred náročným úsekom pozdĺž skalnatej steny zastala. Už počula dych blížiacej sa postavy. Hlboký mužský dych. Dážď ustal. Panika jej bránila rýchlo uvažovať. Lenže ona potrebuje konať rýchlo.

Vyliezla na skalu. Skalnatý, miestami machom obrastený, klzký terén sa premenil na zradnú šmykľavku. Cítila ho celkom blízko. Ak by sa teraz otočila, mohla by stratiť rovnováhu. Na pršiplášti zacítila jemný dotyk. Inštinktívne odskočila, potom pootočila žltou kapucňou zahalenú hlavu. Spoznala ho. Uľavilo sa jej. V duchu si vynadala, prečo podľahla panike. Previnilo sa usmiala.

Kým mozog sústredene spracovával informácie, nohy zostali v pohybe. Stačil len zlomok sekundy. Pravá noha sa šmýkala a bránila telu udržiavať rovnováhu. Fúkal vietor. Pohľadom prosila o pomoc. Zo všetkých síl sa usilovala skrotiť svoje rozhýbané telo. Muž pohotovo vystrčil pravú ruku, v ktorej zvieral drevený pahýľ. Pevne sa ho zachytila, v jej tvári sa zjavil náznak úľavy.

Otvorila ústa, aby poďakovala. Pohľadom nechcene skĺzla po pletenej rukavici. Vtom ju zamrazilo. Postrehla, ako sa k nej približuje pahýľ, o ktorý sa zakliesnila a ona sa opäť kĺže po mäkkom zelenom machu. Zrak nespustila z ruky, kým neuvoľnila drevenú palicu. Potom sa jej telo náhle zaklonilo. Ich pohľady sa stretli len na zlomok sekundy. V jeho očiach sa zračil údiv.

Z otvorených úst sa predral hrdelný výkrik. Telo nabralo rýchlosť, všetko sa jej vzďaľovalo. Na brale sa odlamovali skaly. Zvuk nárazov padajúceho tela a zosun kameňov sa šíril hrebeňmi prekrásnych hôr a prenikal do odľahlých dolín.

Na oblohe sa cez hustý oblak predieralo ostré slnko. Bezvládne telo sa ukrylo do doliny a nastalo ticho. Neznesiteľné ticho. Muž v olivovozelenej bunde sa otočil. Poháňaný chladným vetrom vykročil na cestu. Nablízku nebolo ani živej duše. Skalnatým terénom sa predieral svižným tempom. Po mohutnom a strmom kopci prešiel k rázcestiu. Zorientoval sa pomocou turistickej značky a opäť strmým, no už lesným chodníkom prišiel k pestrofarebnej lúke. Nikto si ho nevšimol. Po pešej asfaltovej ceste sa dostal k parkovisku. Nasadol do auta a hlavu si skryl vo veľkých dlaniach.

Stromy, tabule s nápismi, aj okolitý výhľad mizli v diaľke, aby ich zasa nahradili ďalšie. Cítil sa mizerne. Nikdy sa to nemalo stať. Počas triapolhodinovej cesty sa postupne upokojil. Stromy, tabule s nápismi, aj okolitý výhľad mizli v diaľke, aby ich zasa nahradili ďalšie. Po diaľnici sa presúval povolenou rýchlosťou. Pred cieľom si už pohmkával melódie svojej obľúbenej skupiny Status Quo. Jedinej kapely na svete, na ktorej koncert išiel viac ako raz. Bol na oboch ich koncertoch v Bratislave. Dnešné kapely im nesiahajú ani po členky. Rovnako ako ani mladí nesiahajú jemu.

5.

Paulu vytrhlo zo spánku neúprosné zvonenie, šírilo sa z predsiene. Na poličke šatníka pri vchodových dverách vytrvalo vyzváňal mobil. Neprestal, kým nevstala a nezdvihla. Volala Linda Kelemenová. Jediná spolužiačka z gymnázia, s ktorou zostala v kontakte. Linda sa stala uznávanou žurnalistkou. Ukázalo sa, že nebolo náhodou, že si počas stredoškolských čias ako jediná z triedy rozumela práve s Paulou. Linda sa po skončení žurnalistiky zamerala prevažne na kriminálne prípady.

„Ahoj, Paula. Myslela som si, že to už nezdvihneš. Práve som to chcela položiť. Dnes sme sa vrátili z Austrálie a chcela som sa len uistiť, že oslava mojich narodenín platí tak, ako sme sa dohodli. Viecha v Rači, piatok večer.“

Paula ju začudovane počúvala.

„Áno, samozrejme, ešte dnes všetkých obtelefonujem a pripomeniem im to.“

Paula oslávila návrat do mesta pomerne hekticky a v skutočnosti si nespomínala, kedy sa na tejto oslave dohodli. Ten plán musel zaniknúť v spleti zážitkov dnes už legendárnej noci.

Už nezaspala. Slnečné pondelkové ráno prebiehalo podobne ako tie predošlé. Začalo desaťkilometrovým behom v lese, potom sprcha, raňajky a skončilo čítaním internetových denníkov. Pri malom článku v jednom z denníkov Paule stuhla v žilách krv. Informoval o nešťastí v Západných Tatrách. V sobotu tam tragicky zahynula päťdesiatdvaročná žena z Bratislavy. Úspešná podnikateľka bola vo výbornej telesnej kondícii a Tatry poznala. Pravdepodobne nezvládla klzký terén, ktorý sa jej stal osudný. Polícia prípad prešetruje ako trestný čin usmrtenia.

V miestnosti nastalo ticho. R.E.M dospievali Every body hurts a odmlčali sa, ako by pochopili vážnosť situácie. Paula si krátky text prečítala ešte trikrát. Snažila sa racionálne uvažovať. Musí to byť len zhoda náhod.

Angelika Sablerová je predsa na luxusnej dovolenke. Teraz pravdepodobne popíja koktail niekde na druhej strane zemegule. Snažila sa presvedčiť samu seba. No intuícia jej hovorila niečo iné. Ten pocit jej zaplavil celé telo. Márne si dookola opakovala, že je nepravdepodobné, aby to bola ona. Ten pocit valcoval všetky logické predpoklady.

Paula dezorientovane pobehovala po byte a popri telefonovaní narážala do predmetov, ktoré ju brzdili v rozlete. Najčastejšie to bola kuchynská stolička, raz bolestivo zakopla o kreslo v obývačke, a ak by na to mala čas, určite by sa venovala otázke, či palec nie je zlomený. Nemala. Celé dopoludnie pretelefonovala. Ešte aj popoludní páčila informácie z detektíva Kociána.

Nevedel nič. Aj keď prisľúbil, že to preverí a bude ju informovať hneď, ako niečo zistí. Paulu tým neuspokojil. Stále sa cítila ako na tŕní a už ani sama nevedela, po koľký raz obtelefonovala policajné stanice v Tatrách. Všade jej odmietli podať akékoľvek informácie. Totožnosť zosnulej ženy zostávala aj naďalej záhadou.

Potrebovala si prevetrať hlavu. Doma by nevydržala. Na beh v lese alebo tréning v telocvični teraz nemala ani pomyslenie.

Nezabralo ani asi dvojminútové neprestajné opakovanie si, že sa jej to netýka. Zvíťazila túžba zistiť, či skutočne išlo o Angeliku. Pripomenulo jej to študentské časy. Spomienky na vzrušenie, ktoré vždy sprevádzalo jej bádanie za objasnením záhady, na ktorú zvyčajne narazila celkom náhodne. Bez dlhšieho premýšľania sa obliekla a vyrazila z domu.

Za sklenou výplňou sa svietilo. Piskľavá melódia nad dverami ohlásila príchod nového zákazníka. V kancelárii sídla obchodnej spoločnosti sa prechádzala Adela Trokanová. Voňala sviežim parfumom. Pohľad do jej vystrašených očí neveštil nič dobré. Strojený úsmev, ktorým Paulu privítala, neprekryl strach ani náhodou. Paula zvažovala, ako začať. Napokon sa rozhodla pre vetu, ktorú vzápätí oľutovala.

„Potrebovala by som si overiť, kedy ste naposledy hovorili s Angelikou?“

Adela skamenela hneď, ako odznelo meno.

„Angelika?“ zízala na ženu oproti. Výrazne zbledla. Paula jej pomohla posadiť sa.

„Môžeme sa pozhovárať o Angelike?“ začala odznova, keď sa Adela trocha pozviechala. Ponorená v pohodlnom čiernom kresle sa oboma rukami pevne uchopila operadiel, ako by sa kreslo práve chystalo vzlietnuť, a zhlboka si vzdychla. Paula sa posadila do rovnakého kresla hneď vedľa.

„Vy ste od polície?“

„Nie, len sa poznáme.“

„Bojím sa o ňu,“ hovorila pomaly a ticho.

„Môžete mi, prosím, odpovedať, kedy ste s ňou naposledy hovorili?“

„Volala mi v piatok ráno, aby si overila, ako som pokročila so zmluvami. Vy ste pre ňu sledovali jej manžela, je to tak?“

„Áno.“

„Volal mi Viktor, aby som ho tu počkala. Povedala som mu, že mám stretnutie s advokátom, no prikázal mi okamžite to odložiť. Snažila som sa mu vysvetliť, že ide o veľmi dôležité stretnutie, no trval na tom, aby som nikam nechodila. S Angelikou doťahujeme tie zmluvy a nemôžeme si dovoliť stratiť ani jediný deň.“

Na okamih sa odmlčala.

„Neviete, s kým trávila dovolenku?“

„Povedala mi, že plánovala byť pár dní sama, ale nakoniec možno ani sama nebude,“ odvetila neistým hlasom.

Z pootvorenej miestnosti za oranžovou stenou sa ozval štrngot lyžičiek. Napriek strachu Adele neušiel Paulin prekvapený pohľad.

„Vypomáha mi tu moja sestra. Daniela. Dáte si s nami kávu?“

„Áno, rada.“

Adela opatrne vstala a prikročila k dverám do malej kuchynky.

„Danka, urob, poprosím ťa, ešte jednu kávu. Máme tu návštevu,“ nevošla ani dnu. Posadila sa späť do kresla a hlavu sklonila k mramorovej dlážke.

„Sestra ešte študuje, pomáha mi tu s tými zmluvami.“

Adela bola mimoriadne krásna žena. Súmernú tvár nechal vyniknúť nenápadný mejkap, veľké hnedé oči, plné pery a nádherné dlhé orieškovohnedé vlasy, ktoré sa jej na koncoch mierne vlnili. Postavou by možno nemohla konkurovať modelkám, nebola príliš chudá, no rozhodne nemala nadváhu.

Z kuchynky sa vynorila jej mladšia kópia. Rovnako krásna tvár, o dva odtiene tmavšie vlasy a postava, ktorú zdobili mierne zaoblené krivky, o ktorých sa dalo povedať len toľko, že jej veľmi pristali. Na okrúhly konferenčný stolík s dymovým sklom postavila chrómový podnos s troma šálkami kávy. Jednu si vzala a postavila na recepčný stôl. Pohodlne sa usadila v kresle a začala listovať v módnom časopise.

„Povedzte mi pravdu. Stalo sa niečo Angelike? Mobil má stále nedostupný, od rána sa jej márne snažím dovolať. Som zmätená, ničomu nerozumiem. Už by mi zavolala. A k tomu ten Viktor. Nemôžeme si dovoliť stratiť ani jediný deň. Povedal mi, že Angelika mi vraj nemôže zavolať, no on mi všetko vysvetlí hneď, ako sa vráti z Tatier. Viem určite, že Angelika tam išla bez neho. Veď sa s ním chcela rozviesť. Nechápem, čo on robil v Tatrách?“

Paula chápala a teraz už rozumela úplne všetkému. Hľadala správne slová, ktorými by mladej žene vysvetlila, čo sa s najväčšou pravdepodobnosťou uplynulý víkend stalo.

Dvere, ktoré pokrývala farebná reklamná potlač, sa otvorili práve vo chvíli, keď sa Adela trasúcou rukou snažila osladiť si kávu. Do miestnosti na prízemí rušnej ulice vošiel muž. Jeho silná korenistá vôňa prebila jemnú arómu, ktorá sa kanceláriou niesla doposiaľ. Viktor. Zastal uprostred miestnosti. Do tváre mu prenikol nečitateľný výraz. Oblečený v elegantnom čiernom obleku a hranatých topánkach pripomínal amerických agentov. Potichu pozdravil. Paula zatúžila po elixíre neviditeľnosti.

Adela vstala, podišla k nemu a pošepky sa mu prihovorila. Paula nezachytila ani jediné slovo. Opatrne uchopila malú šálku s kvetinovým vzorom a upila si. Káva bola pravdepodobne fantastická. Ak by kŕč nezvieral jej žalúdok, určite by si ju vychutnala. Otočila sa k Daniele, aby ju pochválila. Jej úmysel prerušilo vŕzganie novej obuvi.

„Viktor Sabler. Som manžel Angeliky, majiteľky firmy. Smiem vedieť, s kým mám tú česť?“

Rovnako ako výraz, ani jeho hlas neprezradil nič nové. Vystrel pravicu a počkal, kým mu ju Paula stisla.

„Paula Santorisová. Pracovala som pre Angeliku.“

Paula sa pokúsila o rovnaký výraz, s akým do miestnosti vstúpil Viktor, no cítila, že jej horia líca.

„Pracovala? Tomu nerozumiem, nič také mi nespomínala.“

„Išlo o detektívne služby. Nudné preverovanie informácií, nič, čím by sa dalo ohurovať. Ale iste chápete, že som viazaná mlčanlivosťou, tak nemôžem...“ doteraz statočne čelila jeho nedôverčivému pohľadu, no teraz sa zmenil.

„Angelika mala nehodu... Ja... Stále tomu nemôžem uveriť.“

Paula sa na tieto slová pripravovala od rána. Od prečítania tej správy. Od okamihu, keď sa jej zmocnil ten nepríjemný pocit. No aj tak ju hlboko zasiahla. Počas pôsobenia na polícii sa stretla so všeličím, no po čase vyšla z praxe a zmäkla. Ale cítila, že najväčšmi na ňu zapôsobilo osobné stretnutie s Angelikou. Takmer ju nepoznala a stretnutie v parku na lavičke netrvalo ani hodinu. No aj za taký krátky čas si táto žena získala jej hlboký obdiv. Odkedy sa stretli, často na ňu myslela.

Nebola sama, komu sťahovalo žalúdok. Adele vypadol z rúk mobil, dopadol na tvrdú dlažbu a zadný kryt odletel do opačného kúta ako zvyšok mobilu. Adela naňho ani nepozrela, rýchlo vybehla von a zmizla z dohľadu. Ešte predtým, než Viktor opäť prehovoril, na ulicu vybehla aj Daniela.

Paula si všimla, ako sa Viktorovi po líci rozkotúľala slza. Zotrel si ju rukávom saka a pokračoval.

„Nevyzeráte na detektíva. Zostala vám Angelika dlžná nejaké peniaze?“

„Nie.“

„Zavolali mi v nedeľu doobeda a oznámili mi, že Angelika mala nehodu... Že im to je ľúto,“ zaplakal.

„Požiadali ma, aby som prišiel do Tvrdošína. Práve som sa vrátil.“

V očiach sa mu znova zaleskli slzy.

„Je mi to veľmi ľúto. Prijmite, prosím, moju úprimnú sústrasť. Musí to byť pre vás strašné.“

„Ďakujem. Prepáčte mi to, ale musím pohľadať Adelu.“

Z kancelárie vyšli spolu. Prvá Paula. Kúsok odtiaľ postávala Adela. Nepokojne si poťahovala z cigarety a nesúhlasne zavrtela hlavou pri každom pokuse upokojiť ju. Slová vyľakanej sestry k nej sotva doliehali.

Hoci bolo od rána pod mrakom, Paula neodolala jazde na motocykli. Teplý vánok ovieval jej čiernu koženú bundu a poháňal ju k rýchlejšej jazde. Znepokojovalo ju, že sa ani na tretí pokus nedovolala Róbertovi Kociánovi. Jeho detektívna kancelária zívala prázdnotou. Biele plastové dvere boli zamknuté. Na sklenej tabuli visel oznam: Som na obede, prídem o tridsať minút.

Monika prišla o štyridsaťpäť minút. Bez akejkoľvek snahy Paule vysvetlila, že šéf bude nedostupný až do zajtra rána, pretože je na rybačke a keď je na rybačke, všetko ostatné ide bokom. Paule sa napokon so zrakom, vzdialeným nie viac ako päť centimetrov od jej vydesených zelených očí, recepčnú podarilo presvedčiť, aby jej dala číslo na šéfov pohotovostný mobil.

Zdvihol takmer okamžite. Prisľúbil, že ihneď upovedomí príslušné policajné orgány. A nezabudol podotknúť, že to je okrem prípadného svedectva na súde jediné, čo pre Angeliku ešte môžu urobiť.

Úplne odlišný názor, ako zastával útly detektív a vášnivý rybár v jednej osobe, priviedol Paulu až na Prešovskú ulicu, k domu zdrveného vdovca. Riziko odhalenia jej prisunulo poriadnu porciu adrenalínu. Špehovanie spoza nízkeho dreveného plota predstavovalo nenapodobniteľné vzrušenie. Ponorená v úvahách o naplnení čierneho scenára zabudla na dopoludňajší tréning u majstra bojových umení.

Paulin učiteľ Frederik Lesniak ju pozval na tréning. Urobil tak hneď, ako sa na sociálnej sieti dočítal, že sa vrátila do mesta. Vždy sa rád zabával pohľadom na krehké žieňa, ako hádže protivníkov na počkanie o žinenku. Pohľad na prekvapené tváre tínedžerov so svalmi z ocele a egom veľmajstra mu navždy utkvel v pamäti. Tak si pamätal Paulu Santorisovú.

Hlavou jej preblesli slová hráčov pokru, ktorí Eugena upozorňovali na Viktorov herecký talent. Viktor Sabler sedel na schodoch veľkého domu a telefonoval. Cez ozdobne vyrezávané laty nerozumela ani slovo, no z tváre sa mu dal vytušiť nepokoj. Ťažko povedať, či to okoloidúcej žene v sivom tričku, pieskovo žltých nohaviciach s veľkými vreckami po bokoch a v šiltovke na hlave pripomínalo smútok. Zastala naproti za cestou, aby do svojho mobilu napísala esemesku.

Paula už bola na odchode, keď ho zbadala. Neotočila sa. Plynulo pokračovala v chôdzi. Po ulici sa prehnalo auto, z ktorého sa šírila hlasná hudba. Pomaly schádzala chodníkom smerom k štadiónu. Bola si istá, že nie je sama, kto tu dnes niekoho sledoval. Starší muž v pruhovanej modro-bielej košeli, džínsoch a bielych teniskách predstieral, že len venčí svojho psa.

Náhla premyslená reakcia ho zaskočila. Keď Paula vykročila jeho smerom, strhol sa a na okamih spanikáril. Najskôr urobil jeden krok vľavo, no uvedomil si, že by sa ich cesty skrížili, a otočil sa. Nasledovali dva kroky vpravo a ocitol sa pred dlhými múrmi panelového domu. Vedomý si svojich omylov, využil na záchranu situácie svojho psa.

„Tak, kam vlastne chceš ísť?“ spýtal sa nahlas a najvýhodnejšou únikovou cestou sa pokúsil vyhnúť žene v šiltovke. Márne. Zhrbený starec s rovnými sivými vlasmi vpadol do pasce.

Prečo ju sledoval?

Paula mu odrezala cestu a dostihla ho vo chvíli, keď už opúšťal uzavretý priestor. Po svojom prezradení na okamih zaváhal, no napokon rezignovane zostal stáť a počkal si na reakciu ženy, ktorá odhalila jeho špionážnu činnosť.

Paula zdvihla zrak. „Prečo ma sledujete? Kto si vás najal?“

„Nikto. Ja som myslel... Predpokladal som, že ste... Jeho milenka,“ kývol hlavou k ulici s veľkým domom s červenou škridlovou strechou.

Paula zagúľala očami: „Nie, to teda nie som!“

„Nerád by som o tom hovoril na ulici. Ak máte chvíľu čas, všetko vám vysvetlím pri šálke kávy. Neďaleko je jeden podnik, kde môžem ísť so psom.“

Paula si ho znovu premerala odmeraným pohľadom, ale napokon prikývla. Starec sa rozhovoril už po ceste. Sťažka dýchal, hovoril prirýchlo a miestami takmer nezrozumiteľne.

Na skle v tmavom drevenom ráme vchodových dverí pútal pozornosť nápis napísaný bielym ozdobným písmom - No. 1 No Smoking caffe bar. Paula si zložila čiapku. Pred starcom sa zjavila nádherná žena.

„Teda, asi som sa vo vás už druhý raz zmýlil. Napadlo mi, či ste náhodou nepracovali pre Angeliku? Ale na detektíva ste príliš pekná.“

K stolu zavítala mladá čašníčka. Vyzerala strhane. Vypočula si objednávku a bez slova odišla. Trvalo dvadsať minút, kým unavenými krokmi priniesla dve šálky kávy, dve koly so slamkou a jednu plastovú misku s vodou. Starec pohľadom skontroloval, či priniesla všetko tak, ako to objednal, a súhlasne prikývol.

„Odkiaľ poznáte Angeliku?“

„Prepáčte mi. Volám sa Viliam Ihring a s Angelikou Wontsemű, hm, teda s Angelikou Sablerovou, sme boli dlhoročnými priateľmi,“ pošúchal si orlí nos. V pravom oku sa mu zaleskla slza a rozkotúľala sa po vráskavom líci. Paula z neho naďalej nespúšťala zrak.

„Spoznali sme sa pred mnohými rokmi. Ešte keď žil jej prvý manžel, často chodievali na môj ranč. Len niekoľko kilometrov od Pezinka vlastním malú usadlosť, kde chovám kone. Angelika milovala kone. Aj psy. Aj ona mala ridžbeka ako ja. No kvôli alergii toho lumpa sa ho vzdala. Odviezla ho k svojej rodine, niekam na južné Slovensko. Myslím, že do Komárna.“

Paula si všimla, ako ho potešilo, že si spomenul.

„Prvýkrát som ho videl asi pred polrokom. A už onedlho sa potvrdilo, čo som Angelike predpovedal, keď mi oznámila tú ohromnú novinu, že sa budú brať.“

„Moje veštby sa naplnili,“ odkašlal si a napil sa koly. Hovoril otvorene, neskrýval svoje city k Angelike, ani odpor k Viktorovi.

„Ubehlo len zopár dní, čo boli prvýkrát spolu na mojom ranči. Bol presne taký, ako som očakával. Vypočítavý arogantný grázel.“

Na chvíľu sa odmlčal a odkašlal si. Paula potľapkala psa, ktorý sa jej za to vďačne obtrel o nohu.

„Bol som na nákupoch a natankovať benzín. Na pumpe som si všimol čierne auto. Sedeli v ňom dvaja ľudia. Muž a žena. Netankovali. Ona si bola kúpiť len akúsi čokoládu. Lepší výhľad som mal na ženu. Bola to taká mladá plavovlasá kráska. Hneď mi napadlo, že ide o študentku z chudobnejšej rodiny,“ žmurkol.

„Nechať sa vydržiavať starším solventným mužom je teraz moderné. Študentky to tak robia.“

Paula pozorne počúvala, podozrenie slablo. Tento chlap nevyzeral nebezpečne.

„Až keď sa tá kráska oprela, uvedomil som si, že vidím toho niktoša, ktorý obalamutil Angeliku. Zdalo sa mi, že si ma všimol. Sama ste si dnes mohli overiť moje schopnosti detektíva. Tá slečna sa ho snažila pobozkať. No jeho hlava uhla. Potom naštartoval a rýchlo zmizli. To bolo všetko. Samozrejme, že som to Angelike povedal, ale neverila mi.“

Viliam Ihring si opäť odkašlal, tentoraz hlasnejšie. Poškrabkal spokojné zviera a osladil si kávu.

„Nikdy som neskrýval, čo som k nej cítil. Upodozrievala ma, že im chcem rozbiť manželstvo, aby som ju mohol opäť dobíjať. Dvoril som jej, odkedy ovdovela. No nikdy som neuspel. Fantasticky sme si rozumeli, no už dávno som stratil výdrž plemenného žrebca. Ak mi rozumiete?“

Paula prikývla.

„Ten sviniar je buď idiot, alebo prefíkaný lišiak. Angelika sa mi nedávno priznala, že ho ešte ďalší dvaja jej známi videli s tou istou ženou, s ktorou som ho nachytal ja. A potom ich nachytala aj Angelika.“

Viliam si odpil z kávy a zadíval sa Paule do očí.

„To ja som jej poradil najať si súkromného detektíva.“

Paula neisto prikývla. Nehovorila nič, iba mlčky počúvala. Skladala si v hlave obraz skutočného Viktora Sablera.

Chvejúcimi prstami uchopila porcelánovú šálku a odpila si. Opýtala sa ho, prečo sa jej teda neprihovoril, ale uhýbal. Odpoveď ju uspokojila. Chcel zistiť, či si už začal užívať majetok, ktorý mu nepatrí. Rozprával o Angelike, aká bola, čo mala rada. Vždy všetko robila na sto percent, nikdy by nepodcenila žiadnu skalu. Jediné, čo v živote podcenila, bola vypočítavosť toho darmožráča.

Paula si prehrabala svetlé vlasy a sústredene uvažovala. Triedila a zoraďovala myšlienky. Viliam Ihring sa napil koly a zadíval sa Paule do očí. Ich pohľady sa stretli. Starec s úprimným pohľadom sa zahniezdil na stoličke a zopol si ruky. Bolo to dlhé posedenie, nevstali, kým nepoznala Angelikin aj jeho životný príbeh.

Autonehoda manželky mu zmenila život. Ovdovel, stratil syna a zanevrel na celý svet. Mohol sa otriasť a ísť ďalej, ako sa to robí dnes. Nebol starý, aby nemohol začať odznova, lenže on zanevrel na celý svet. Od tej nehody stále pred niečím unikal. Najskôr pred susedmi a pred kolegami, potom aj pred príbuznými a napokon pred sebou samým. Odsťahoval sa na samotu a zbavil sa otravných susedov. Zmenil povolanie, zamestnal sa ako správca vodných plôch. Jedinečná príležitosť, ako celý mesiac neprísť do kontaktu s jedinou živou dušou. Vo svete bez mobilov mu stačilo zamykať sa a zhasnúť vždy, keď božské ticho prerušilo hlučné vrčanie motora auta. Poľahky tak unikol zbytočným otázkam svojho brata. Jediného tvora, ktorý nechcel akceptovať jeho rozhodnutie – byť až do smrti len sám.

Po páde komunizmu im štát vrátil rozsiahle pozemky po starých rodičoch. Reštitúcia z nich urobila boháčov. Brat si založil vlastnú tlačiareň a Viliam vďaka majetku unikal ďalej. Už inak. Precestoval polovicu zemegule. Nakoniec pochopil, že žiaden majetok na svete mu nepomôže utiecť pred spomienkami. Postupne našiel nový zmysel života. Založil si ranč a onedlho spoznal Angeliku. Ich osudy boli až neuveriteľne podobné. Prekvapilo ho to. Potreba unikať bola preč.

Kým nespoznal Angeliku, zaujímali ho len kone. Keď Angelika ovdovela, myslel, že predsa len začne odznova. Aj psa si kúpil len vďaka Angelike. Poprosila ho, aby jej pomohol vybrať šteňa. Nakoniec si domov priviezol Derricka.

Nadšenie mu vydržalo, kým mu poštár jedného dňa nedoručil svadobné oznámenie. Nedalo sa to ignorovať, znovu unikal. Aj pred Angelikou. A dnes aj pred Paulou.

Prvý vybehol z kaviarne Derrick. Paula posledná. Viliam Ihring zastal pred vchodom. Ihneď pribrzdil nedočkavého psa. Z náprsnej tašky na doklady vytiahol tabatierku a s úsmevom ju otvoril. Najskôr ponúkol Paule. Hneď, ako odmietla, si vložil do úst vytúženú cigaretu a s blaženým výrazom si zapálil. Hustý obláčik pomaly stúpal k oblohe. Derrick sa neúprosným pohľadom dožadoval voľného výbehu.

„Ten mám od Angeliky, dala mi ho k narodeninám.“

Kývol na strieborný gravírovaný zapaľovač a starostlivo si ho odložil.

„Ste slečna alebo pani?“

„Slečna. Ale hovorte mi Paula,“ odvetila a odolala pokušeniu zaklamať, že pre prácu na manželstvo nemá čas.

„Neďaleko je park. S Angelikou sme doň chodievali venčiť. Ak sa neponáhľate, mohli by ste mi ešte venovať chvíľu času, kým si Derrick uľaví?“

Poháňaní netrpezlivým zvieraťom kráčali úzkym asfaltovým chodníkom. Viliam si spokojne poťahoval z cigarety. Paula pozorovala okolie. Nerada by sa tu stretla s Viktorom. Spod mraku vykuklo slnko.

„Takže ste detektív,“ nečakal na odpoveď a pokračoval, „ako som už povedal, Angelika bez cudzej pomoci zo skaly nespadla, o tom som presvedčený. My dvaja sme na seba narazili pred jej domom a predpokladám, že ste tam, rovnako ako ja, hľadali odpovede na nezodpovedané otázky. Môj záujem je pochopiteľný, ale vy ste ju ani poriadne nepoznali. Vás mohla priviesť jedine zvedavosť.“

Skúmavo pozoroval reakciu mladej ženy.

„Sľúbil som si, že tentoraz nebudem nikam utekať a som odhodlaný bojovať až do konca. Musím vyvrátiť tvrdenie o nešťastnej náhode, ale sám to nezvládnem. Paula, pracujte pre mňa!“

Paula obrátila hlavu a zagánila na starca.

„Ja... Ja... Nemôžem. Takéto prípady musí vyšetrovať polícia. Stalo sa to ďaleko, sama to nezvládnem. Takéto vyšetrovanie si vyžaduje... Ja... Ja s tým nemám ani skúsenosti. Nie!“ presvedčivo vrtela hlavou.

„Policajti s tým nič neurobia. Myslíte, že by vás mohla motivovať skutočne zaujímavá suma? Zapýtajte si toľko, koľko myslíte, že by stačilo na to, aby ste mohli rozbehnúť skutočné pátranie. Nájdite dôkaz, že Viktor Sabler zavraždil Angeliku a ja sa vám za to štedro odmením. Inak to polícia uzavrie ako nehodu. Neverím, že by vám bolo ľahostajné, že si vrah bude beztrestne chodiť po slobode a užívať si majetok, ktorý mu nepatrí. Ten darebák si dobre spočítal, aký je rozdiel medzi jeho kontom po rozvode a po bezdetnej vdove bez príbuzných.“

Paula zo seba už nedostala ani slovo. Civela na vráskavú tvár muža a nevedela, čo by teraz mala povedať. Ani ho nepoznala.

Starec si jej mlčanie vysvetlil ako súhlas.

„Dám vám na seba kontakt, spočítajte si sumu, za ktorú ste pre mňa ochotná pracovať, a ja vám vopred vyplatím zálohu. Bude potrebné, aby ste čo najskôr navštívili Západné Tatry.“

„Budem o tom uvažovať, zavolám vám zajtra na obed, dovtedy sa rozhodnem. Ale ešte nič nesľubujem,“ prehovorila Paula a vymenili si vizitky.

Stála pred vážnym rozhodnutím. Začne sa venovať prípadu, ktorý dopredu vyzerá byť prehratý? Alebo bude čakať, kým sa Kociánovi neminú všetci mužskí detektívi a zverí jej ďalšiu zákazku? Má riskovať nebezpečenstvo, obetovať množstvo času a najazdiť stovky kilometrov pre niekoho, koho ani nepozná? Alebo sa bude venovať tréningom v telocvični a udržovať si kondíciu behaním v tichom prostredí na úpätí Malých Karpát? Prvá možnosť znela absurdne.

6.

Paula sa poslednú noc príliš nevyspala. Dlho do noci si prezerala fotografie panorámy - výsledok jedinej zmyselnej činnosti, ktorej sa venovala v Prahe. Aj tak sa jej nechcelo spať. Uvedomila si, že nemá jedinú fotografiu svojho bývalého ani nikoho z jeho známych. Len mesto a okolie. Prahu si Paula zamilovala - bez Davida Rosola.

Zaspala až niekedy nad ránom a do práce sa pustila hneď po raňajkách. Najskôr zavolala každému, kto by jej mohol byť nápomocný, a prebehla internetové denníky. Všetky informovali o nešťastí v Západných Tatrách. Polícia predbežne cudzie zavinenie vylúčila, no v článkoch sa písalo aj to, že telo bolo prevezené na expertízu.

Pred odchodom z domu zalovila v zozname svojho mobilu a vytočila číslo uložené pod menom ´havarijná služba´. Toto číslo používala len zriedka. Len v krízových okamihoch. Vedela, že musí zvoniť, až kým sa nezapne odkazovač. Namiesto mena nahlásila svoje staré identifikačné číslo. Potom si dohodla stretnutie so sestrou. Dúfala, že sa príliš nezdrží, no horela nedočkavosťou dozvedieť sa viac aj o jej novom objave.

„Nikola!“ zvolala Paula, keď zazrela plavovlásku v pracovnom plášti.

„Ahoj, tak hovor, čo sa deje?“

Privítanie bolo chladné a neosobné. Nikola nikdy neprejavovala emócie, držala ich ukryté v nepriepustnej nádobe, hlboko vo svojom vnútri.

„Najskôr mi prezraď, ako sa rozvíja tvoj nový vzťah?“

„Ďakujem za opýtanie, ale prejdi radšej k veci.“

„Mala si predsa včera rande?“

„Zdá sa, že si sa konečne ozvala mame, spomína ťa každý deň. Vieš, aká je nervózna, keď sa neozveš?“

„Zahováraš,“ Paula sa zasmiala. Sestrin neústupčivý pohľad dobre poznala. Dnes nemala na ústupky náladu. Zmenila výraz a zahľadela sa Nikole do očí.

„Dobre. Ak chceš, príď zajtra do čajovne U Benjamína. Chodievame tam po práci.

„Super, prídem.“

„Takže, do čoho si sa to zamotala?“

Paula sa práve nadýchla na odpoveď, keď si ho všimla. Mareka Vavríka, špecialistu v odbore drogových závislostí a zanieteného odporcu politických činiteľov. Muža s veľkým srdcom a dlhými vlasmi. Jediného človeka, ktorý kedy dokázal roztopiť ľadovo chladný obal jej sestry. Až natoľko, že ho Nikola po desaťročnom vzťahu polonahého vymkla v novembri za dverami jeho vlastného bytu. Ich vzťah štartoval pozvoľna. Asi po ročnom oťukávaní si Marek konečne mohol zakričať – mám ju! Nasledovalo sedem rokov pokojného vzťahu. Boli mladí a obaja študovali a sústredili sa na kariéru. Potom Marekovi začali tikať biologické hodiny. Nastalo obdobie, keď sa vzťah musel niekam posunúť. Marekov zúfalý pokus splodiť potomka ho spláchol v kanáli.

To jediné, čo Paula svojej sestre úprimne závidela, bol charizmatický lekár. Vyzeral dobre a Paula si s ním vždy rozumela. Nie, s bývalým svojej sestry by si nikdy nezačala.

Mával fotografiami svojich detí. Šťastná rodinka sa len včera vrátila z dovolenky v Turecku. Svojmu otcovi priniesol štyri vytlačené strany a jeden USB kľúč. Nikola vypúlila oči na dve detské tváre v predškolskom veku.

„Chlapci nám dávajú poriadne zabrať,“ Marek sa otočil k žene, ktorej sa biologické hodiny nejako zasekli.

Nikola zostala so synom svojho bývalého profesora, dnes kolegu, v kontakte. Nikto z jej známych by neočakával, že sa mu po rozchode začne vyhýbať. Nikola sa usmiala a Marek jej úsmev opätoval. Keď odišiel, rozhovor sa upriamil na problém, s ktorým Paula za sestrou prišla.

Nestranný pozorovateľ by po krátkej chvíli v ich spoločnosti pravdepodobne skonštatoval, že sestry Santorisové sú dve inteligentné, no povahovo celkom odlišné bytosti podobného výzoru. Paula Nikolu svojou spontánnosťou často vytáčala. Jedna vec ich predsa spájala - výber povolania. Nikola Santorisová bola považovaná za najväčší mozog rodiny. A to aj napriek tomu, že bola dcérou uznávanej kapacity. O to ťažšie Cyril Santoris znášal rozhodnutie svojej prvorodenej dcéry stať sa patologičkou.

Nikola hovorila o dnešných vymoženostiach pri skúmaní tela s veľkým zanietením. A v podstate potvrdila to, čo už Paula vedela. Že ak do Angeliky niekto strčil a všetky zranenia si spôsobila pri páde, šanca zistenia pri expertíze je mizerná. Prakticky sa rovná nule.

Netrpezlivo civela na ciferník svojich náramkových hodiniek. Jej gaštanové vlasy a nádherne opálená pokožka dokonale ladili. To isté sa však nedalo povedať o jej oblečení. Tmavosivý kostým a staroružová blúzka sa nehodili k jej peknej tvári. Staromódny štýl obliekania pôsobil nudne a robil ju staršou. Okrem toho jej zabezpečoval odstup a nenápadnosť. Presne to Linda Kelemenová potrebovala.

Linda bola už na prvý dojem presný opak Viery Donovalovej. Veľa času venovala práci. Po svadbe so spolužiakom z vysokej školy sa dohodli, že tému deti otvoria, až sa na to budú obaja cítiť. Paula si nebola istá, či sa na to necítil ani Filip, no Linda bola ťažká karieristka. Po ukončení štúdií Linda nastúpila na uvoľnené miesto vo verejnoprávnej televízii. Bavilo ju pracovať na zhromažďovaní horúcich informácií, ktorými potom usmievavé reportérky s prejavom vlastnej dôležitosti ohurovali televíznych divákov. Jej zanietenosť pre prácu a profesionalitu si čoskoro všimli aj súkromné médiá. Postupne vystriedala všetky televízie na Slovensku, aby sa po rokoch opäť vrátila do verejnoprávnej.

Ponuky prichádzali aj zo susedného Česka, no starala sa o chorú sestru. Emília si vyžadovala neustálu starostlivosť a pomoc lekára. Sťahovanie neprichádzalo do úvahy. Na smrteľnej posteli sľúbila matke, že do ústavu sestru nikdy nestrčí, a preto každú zahraničnú ponuku odmietla. S Filipom tak trávili len tri týždne v roku mimo domova, v dome jeho brata v Melbourne. Filipa zahraničie nikdy nelákalo. Dalo by sa povedať, že bol spokojný tam, kde bola Linda. Kým dobíjali energiu na slnkom zaliatych plážach a v záhrade domu Jakuba Kelemena, Linde sa o sestru starali sesternice.

Dvojičky Ema a Lea. Študentky sociálnej práce žijúce a trpiace v byte svojich rodičov. Každé leto si ochotne delili starostlivosť o nevládnu Emíliu. Hlavným motívom bol doma nepoznaný pocit slobody a samostatnosti. Emília si potrpela na výdatný nočný spánok, vďaka ktorému študentky v štvorizbovom byte prežili po desať vášnivých nocí. Takmer každý rok s novým partnerom. O to väčšmi si dvojičky túto príležitosť cenili.

Krátke objatie a zdvorilostnú výmenu komplimentov stihli za dvadsať sekúnd. Linda, ponorená v starom červenom kresle, uprela zrak na veľký školský zošit položený na mliečnom skle hranatého stola. Vedľa stála v pozore biela šálka s mliečnou penou a okolo boli úhľadne zoradené nespotrebovaný cukor, ceruzka, guma a zvýrazňovač. Vo chvíli, keď si Paula sadla, Linda už listovala v narýchlo zhromaždených poznámkach. Na linajkovom papieri mala tri krátke očíslované a zakrúžkované stĺpce.

Odpila si z kapučína a bez akýchkoľvek otázok prešla k prvému bodu. Paula si objednala kávu a sotva si stihla zapnúť nahrávanie na mobile. Ani sa Lindy nepokúšala spýtať, prečo jej neurobila kópie svojich poznámok. Čítať po Linde nedokázala ani v škole.

„Angelika Sablerová zomrela v Západných Tatrách pravdepodobne v sobotu dopoludnia. Podľa majiteľa penziónu v obci Habovka, kde bola ubytovaná, sa ráno krátko pred siedmou zapísala do vychádzkovej knihy. Za cieľ svojej trasy si vytýčila Plačlivé a Ostrý Roháč, s predpokladaným časom návratu do šiestej večer.

Hneď po raňajkách sa vybrala na túru. Majiteľ penziónu si začal robiť starosti, keď sa nevrátila ani do ôsmej. Nedovolal sa jej na číslo, ktoré mu nechala, a tak zmobilizoval horskú službu, ktorá rozbehla nočné pátranie. Asi po štyroch hodinách ju dvadsaťpäťčlenný pátrací tím našiel ležať mŕtvu, ak som si to poznačila správne, tak na severnej strane.“

Linda dočítala prvý bod. Znova si upila a pustila sa do čítania druhého odseku.

„V penzióne, kde sa deň predtým ubytovala, bývala sama. Na druhý deň mala svoj pobyt ukončiť. Jej auto ešte aj dnes stojí na parkovisku pred penziónom. Horská služba predpokladá pád v dôsledku podcenenia klzkého terénu. Podľa profesionálneho záchranára, ktorý sa na pátraní zúčastnil, tam v sobotu doobeda pršalo. Vtedy sa aj zdanlivo nenáročný terén mení na nebezpečný. Podľa rozsahu poranení mohla padať aj stopäťdesiat metrov. Záchranári ju previezli cez Smutnú dolinu do Zverovky a odovzdali policajtom z Tvrdošína. Podľa môjho zdroja policajti telo následne odovzdali ústavu medicínskych expertíz v Martine. Doteraz sa neprihlásil žiaden svedok nehody. Ani keby ju našli okamžite, nemala by žiadnu šancu prežiť.“

Paula využila malú pauzu a objednala si jablkový džús. Linda po malom dúšku kapučína pokračovala v čítaní.

„Policajtom sa podarilo skontaktovať s jej manželom až v nedeľu skoro ráno. Po obede vypovedal na polícii a identifikoval mŕtvolu. Prespal v Tatrách a do Bratislavy sa vracal až v pondelok. To je všetko, čo som doteraz zistila.“

Linda zatvorila zošit, dopila kapučíno a uprela zrak na Paulu, ktorá do mobilu uviedla dátum a čas rozhovoru a zastavila nahrávanie.

„Ďakujem ti za pomoc. Ušetrila si mi veľa času, ktorý teraz môžem venovať pátraniu po tom, čo sa tam v skutočnosti stalo.“

„Ty asi neveríš najpravdepodobnejšej verzii, ktorá cudzie zavinenie prakticky vylučuje?“

„Ani nie. Tejto verzii príliš neverím a predovšetkým neverím jej manželovi. Možno bolo všetko úplne inak.“

„No, daj,“ vyzvala ju Linda, pričom si neodpustila grimasu. Tú vzápätí zopakovala, keď si na strieborných náramkových hodinkách overila, kam sa počas jej rozprávania posunula veľká ručička.

Linda nenahrávala. Zapísala si len niekoľko krátkych viet. Paula jej vyrozprávala o všetkom, čo ju nútilo pochybovať o nehode.

Linda vstala a položila na stôl bankovku.

„Ak tieto informácie poskytneš bulváru, tak na tom zarobíš. Ale ja si musím dobre premyslieť, či z toho môžem použiť aspoň jednu vetu.“

„To, samozrejme, nechám na teba. Ale nerada by som urobila rozruch hneď na začiatku. Možno neskôr, keď s vyšetrovaním pokročím.“

„Dočerta, Paula! Ty to fakt mieniš vyšetrovať?“

„Pracujem pre muža, ktorý mi dobre zaplatí. Pre mňa to je práca ako každá iná.“

„Čo ak je ten Viktor naozaj vrah?“

„Ak budem dosť opatrná, tak si ani nevšimne, že po ňom idem. Neboj sa, uzavriem to rýchlo.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stvorená objasňovať zločin.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.