Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Autor: © Ružena Scherhauferová, 2018

Obálka: © Igor Peťkovský

Korektúra: Júlia Valčeková

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o., Liptovský Mikuláš

Rok vydania: 2018

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-8197-175-4

ISBN MOBI: 978-80-8197-176-1

Ak nám život ublíži, musíme niesť následky.

Nemusíme odpúšťať, len sa zmieriť so situáciou,

ktorá nastala.

Autor

1.

Zložila som prsty z klávesnice počítača a prestala pracovať. Bol február, za oknom sa mračilo a vietor ohýbal konáre stromov. Zima stále neustupovala.

Zamyslene som hľadela na sklenenú vázu, do ktorej som pred niekoľkými dňami vložila päť konárikov čerešne s pukmi a náhle sa mi v hlave začalo odvíjať zmotané klbko mladosti. V mysli sa mi postupne vynárali živé obrazy krehkých nitiek detského sveta.

Pohľad mi skĺzol na sklo, ktoré kvety ukazovalo v celej svojej kráse. Bolo číre a priesvitné. Halúzky posiate pukmi vo vode trochu zmatneli, boli roztrasené - presne ako moje myšlienky. Sklo nič neskrýva, nič neprikrášľuje, na nič sa nehrá. Cezeň som videla nahú, celistvú krásu už skoro prichádzajúcej jari. Puky sa nádherne rozvili v rozohriatej izbe a niektoré z nich roztvorili dokorán lupienky, aby dali vyniknúť nežne hebkej ružovej farbe.

Odrazu som sa ocitla inde. Vrátila som sa o niekoľko desiatok rokov naspäť, a dnes už s úsmevom, ktorý mi nechtiac ovlažil tvár, spomínala na to pekné i menej pekné v mojom dávnom detskom svete. S odstupom času sa mi javil vzácne jedinečný a svojím spôsobom neopakovateľný.

Pamätám si ten široký kaleidoskop udalostí, ktoré ovplyvnili moje detstvo, ako by to bolo dnes, hoci odvtedy prešlo viac ako polstoročie. Občas len tak clivo a zasnene s láskou myslím na obdobie dospievania, na drobné záblesky tých dní, týždňov, mesiacov a rokov spojených s láskavými príbehmi dvoch ľudí, ktorými ma život znenazdajky obdaroval. To oni mali výrazný vplyv na moje myslenie, konanie a usmernili moje prvé kroky životom. A práve ten bezstarostný čas postupnej premeny dieťaťa v dospelosť som prežila v lone nespútanej, divokej prírody lemujúcej brehy rieky Hron.

Narodila som sa pri nej a rástla tam v objatí ostrých agátových vôní s horkastým zápachom lúky. Bosá som behala po pokosenej tráve, hľadajúc svoje neveľké bezpečné miesto na zemi. Milovala som letný dážď- prudký a teplý, a krvavočervené ranné zore s vychádzajúcim slnkom, jagajúcu sa rosu zrána a unavený večer, keď sa nenápadne spúšťala na kraj tichá tma.

A ja som osamelo tápala vo svojom vnútri a hľadala odpoveď na množstvo otázok, prečo ma matka opustila, prečo odišla tak ďaleko, a prečo som musela žiť bez nej so starými ľuďmi, ktorí si ma svojou láskou - tak inou, drsnejšou, zrobenejšou, hoci skrytou, a predsa takou istou, akoby sami boli mojimi rodičmi, pripútali k sebe. Ich výchovou som dostala všetko, čo aj iné deti.

Človek musí prekonať dlhú, strastiplnú cestu, aby porozumel v prvom rade sám sebe. Aby sa dokonale spoznal, vedel odhadnúť svoje sily a pozeral sa na svet s určitým nadhľadom. Nevznášal sa na krídlach večného snívania a akéhosi vnútorného smútku, ktorým som si vypĺňala práve detské obdobie. Ale to všetko som zistila až neskôr. V dospelosti.

2.

Najprv sa vrátim k starkému. Vždy si potrpel na preukaz komunistu. Pyšne nosil vo vrecku nohavíc alebo v menčestrovom saku malú červenú knižočku a veril. Veril jej, hľadiac na svoju fotografiu, vzorne nalepenú na prvej strane, v pravom dolnom rožku nešetrne prerazenú červenou pečiatkou miestnej organizácie. Z fotky na nás hľadela vajcovitá tvár so širokými lícnymi kosťami, očami vyžarujúcimi dobrotu i pokoru - mal ich v skutočnosti také zvláštne sivomodré, a hrubé pevne zovreté pery. Vtedy mal ešte tmavé vlasy ostrihané na ježka a pod nosom fúziky. Tváril sa vážne a dôstojne. Presne tak vážne bral aj jeho členstvo v tejto strane. Hoci bola fotografia zhotovená už pred rokmi, nebyť jeho sivých vlasov a zožltnutej scvrknutej pokožky s vačkami pod očami, nezainteresovaný by povedal, že starký sa nezmenil.

Po oslobodení sa u nás presadila jedna jediná strana, strana komunistov, a každý občan, ktorý prežil utrpenie spojené s vojnou a povstaním začal veriť, že konečne svitá na iné časy a bude sa nám žiť pod jej vedením lepšie. Nuž, aj on tomu naivne veril a často mi rozprával, že bol partizánom, ale o dvestopäťdesiatku – to bol akýsi príplatok pre tých, čo mali cez vojnu zásluhy, sa nikdy neuchádzal. No rozprával mi, že preto, že je on komunista, by som sa ja mala mať lepšie. V tých časoch, keď som sa u nich ako malé dievčatko udomácnila, ich deti už boli dospelé a žili so svojimi rodinami ďaleko od nich. A tak sa starký domnieval, že jeho členstvo v strane pomôže v budúcnosti hlavne mne.

Rád sa vracal k téme vojny, možno, aby bol dôležitý v mojich očiach, veď dieťa znesie aj klamstvo, a tvrdil mi, že sa stretol pri Hrone aj s Rusmi. Lenže starká jeho „chvastanie sa“ dobre poznala, preto si z jej strany zakaždým vyslúžil zbytočný posmech.

„Netáraj už toľko, starý! Keď prišlo povstanie, bol si taký posratý, že si sa niekoľko dní skrýval v stodole a potom na povale, nepamätáš si?“ Starká si nikdy nedávala servítku pred ústa.

„Aaale, no...“ zavzdychal starký v zúfalej sebaobrane. Na viac sa nezmohol. Poznal svoju ženu – fúriu, ktorá bola vždy hlavou v našej domácnosti a isté pravidlá v nej určovala len ona.

„Aké no? Aké no??“ posmeškovala ho starká a rozkladala naširoko rukami. Nemala som rada, keď sa k starkému takto správala . Ale ona zrejme vedela, prečo to robí. Vracala mu takýmto spôsobom divokú mladosť, keď si jej muž, môj starký, občas vyhodil z kopýtka... „Tam,“ pohodila starká prudko hlavou, mysliac na dedinku pod horami, kde kedysi bývali, „si potom celý pokakaný utekal k potoku a schovával sa v kríkoch ako líška v nore.

„To nemáš pravdu,“ starký doslova zastenal, stisol pery do pevnej úzkej čiary a pozrel bezmocne na bakuľu opretú o stenu. Ktovie, čo myslel tým pohľadom...

„Ale áno!“ nedala sa zastaviť starká. „Tvoje deti nemali čo jesť a ty si si drichmal v studenej tráve,“ vykrikovala, až jej oči v rozhorčení pripomínali tmavé sklenené gule, ktoré sa jej chystajú skotúľať dolu tvárou. „Ani domov si neprišiel, tak si sa bál, že si ťa Nemci nájdu a niečo ti urobia! Žranicu som ti ta nosila, ľutovala ťa! Darebáka darebného!“

„Ale starká,“ vstúpila som jej do reči, snažiac sa nahrať trochu starkému. Veď nech už bol či nebol tým partizánom, na tom predsa nezáleží. „Nechajte ho! Ja mu verím.“ Hoci, podotýkam, že starkého partizánske obdobie som už poznala naspamäť ako rozprávky.

„Veriť jemu?“ starká si starkého posmešne premerala a div si neodpľula. Ajajaj, vedela byť poriadne uštipačná.

Dôležito si popravila bodkovanú šatku, ktorá jej zakrývala bielovlasé temeno hlavy a úhľadne zapletený vrkoč. Škoda, že jej účes sme videli len my, domáci. Šatka skrývajúca šediny sa totiž stala jej každodennou súčasťou.

„Akýže si to bol partizán? Schovaný pri vode? Bože môj,“ zopäla ruky s bolestným výrazom na tvári, „veď si z tej partizánčiny skoro umrel. Doteraz chrchleš ako starý hrniec!“

A aby starká dovŕšila dielo skazy a celkom si muža znemožnila, to jej hrešenie sa mi naozaj nepáčilo, surovo vyštekla: „Hovno si ty bol partizán! Hovno!“

„Starkáááá!“

„Nijaká starká! Vykašľal sa vtedy na mňa a na deti, moja. Nemali sme čo do úst a on sa zbabelo skrýval! Od darebnosti a od strachu si na studenej zemi nahnal zápal pľúc a do dneška je z neho tuberák, tak veru!“

Toľký posmech už starký nevydržal. Vyskočil zo stoličky ako mladík a celkom zabudol na boľavé kĺby a nohy. Lícne svaly mu kmásal bezmocný hnev. Schmatol bakuľu takou silou – ja že sa ňou rozoženie na starkú – ale to mu ani nenapadlo, pretože on bol vždy dobráčisko. A svižným, úplne zdravým krokom odpochodoval do kuchyne a ľahol si na svoju posteľ v kúte.

„A vláčila som ti ta žranicu, vláčila! Ešte som ťa aj ľutovala!“ Vyprevádzala ho starká jedovato: „Bol si obyčajný sraľo!“

Nuž, nebolo to všetko celkom tak. Vtedy, v tých pohnutých časoch, ešte moji starkí bývali hore, na strednom Slovensku. Keď sa začala vojna, Nemci sa naozaj dostali až do tých končín a naozaj sliedili po dedine, a každého, kto bol len trochu podozrivý, už aj brali. Pretože v ľuďoch drieme aj zloba a závisť, ťažko povedať, či sa dá chudoba závidieť, okolo bolo veľa udavačov – teda poserov, ktorí sa tak báli, že radšej udávali aj kamarátov, a bez príčiny, len aby si zachránili svoje rite a ochránili tak svoje rodiny. Starký sa preto radšej schovával, aby nebol nikomu na očiach. Starká tomu vtedy rozumela a podporila ho. Nechcela, aby sa mu niečo stalo. Už kvôli deťom.

A povstanie? To sa ich, v malej dedinke pri Hrone, nijako nedotklo. Aspoň teda starkého, starkej a ich detí vôbec nie. I keď to, že bol partizánom, si však dobre vymyslel. A tých Rusov tiež. Ťažiť celý život zo situácií, ktoré človeka pozdvihujú, bolo príjemným spestrením jeho každodenného žitia.

Tóna Búzika si starká brala už ako vdovca s jedným synom. Jej mama, ktorej ho dohodila sesternica z druhého kolena ako dobrú partiu pre jej šestnásťročnú dcéru Marku, moju starkú, jej navravela o ňom všeličo pekné. To najdôležitejšie, čo na mamu zabralo, bolo, že vraj je šuster, má dobré remeslo, a darí sa mu. Marke bude pri ňom dobre. A dievča urobí kresťanský skutok, ak sa postará o úbohú sirôtku. Veď, či by mala srdce odmietnuť chudáka vdovca, ktorý nevie, čo si počať s malým osemročným chudáčikom? Pán Boh na nebíčku si to určite všimne a odvďačí sa za to Marke a aj mame.

Mama sa dala sesternicou presvedčiť. Rodinu dlhé roky ničila chudoba, rok čo rok bol pre nich chudobnejší a hladnejší, a na lepšie časy sa akosi neschyľovalo. Tak prečo by sa aspoň najstaršia dcéra nemala mať dobre po boku láskavého a robotného muža, ktorý by možno pomohol aj im, hútala a nedbala na varovanie muža, že Tóno je od Marky starší o deväť rokov a dcéra ho neľúbi. Niečo sa mu na budúcom zaťovi nezdalo.

Nuž, mama naťahovala Marke medové motúzy priamo okolo nosa, a neustále básnila, ako jej môže život zmeniť manželstvo s takým múdrym, bohatým, ale hlavne citlivým a dobrým človekom. Presviedčala ju celkom tak, ako to s ňou urobila tá sestrenica, ktorá, potom vysvitlo, že toho vdovca, Tóna Búzika vôbec nepoznala. Jej ho poradil zase niekto ďalší s tým, aby mu našla ženu.

Rozpačitá Marka vyplakávala v kúte, schovávala sa na dvore v humne, aby nebola rodičom na očiach. Slzy jej stekali po dievčenských ružových lícach a srdce, rozorvané nešťastím, ktoré ju postihlo, krvácalo. Vedela však, že mamu napokon aj tak musí poslúchnuť. V tých časoch sa deti museli rodičom podriaďovať... Úcta k nim a prísna výchova im nedovoľovala odmietať ich rozhodnutia. Jaj, a ani tato sa nepridal na jej stranu, ako očakávala. Len mlčal a prevracal oči, abyže ho... ach, joj, čo len bude robiť?

Žalovala sa aj kamarátkam, no tie to tiež nemali ľahké, pretože matky im tiež chystali ženíchov, ktorí im neboli po chuti, no hlavná vec, že boli bohatí. Marka, vždy poslušná a nábožná, nevedela odporovať mame, že toho chlapa s fúzikmi pod nosom nechce, i keď sa na ňu prenikavými sivomodrými očami láskavo a priam zaliečavo pozeral a ani za toho nespúšťal z nej oči. Občas na ňu žmurkol a pekne sa jej prihováral. Husté tmavé vlasy mu zakrývali čelo, mal dobrácku tvár, ale široký nos a plné pery. Škaredý však nebol. Začal k nim chodievať častejšie a nahováral si ju.

Marka bola ešte dieťa. Nevedela si predstaviť život s mužom vo dvojici a ešte aby sa jej dotýkal, obchytkával ju... Niečo vedela aj o tom, ako to dvaja spolu robia, a často, vraj, aby mali deti. Zúfala si. On už ženu mal a privedie do domu aj svoje dieťa.

Nemala predstavu, ako by im to spolu fungovalo. Ten malý útly chlapček, Búzikov syn, len sedel za stolom, sedel, slovka nepreriekol, jedla sa ledva dotkol, keď boli u nich. A tuším mal ešte pod nosom sopeľ. Ani to sa jej nepáčilo. Nebude predsa cudziemu decku sople utierať.

Aj tak ju vydali. Nechcela, ale musela. Utrápená, zničená a smutná to bola nevesta. Hneď po svadbe prišlo aj vytriezvenie, že muž nie je taký remeselník a taký robotný, ako sa chválil, až vychvaľoval. Pracovať sa mu nechcelo, ale deti plodiť, to mu išlo dobre. A k tomu všetkému, len čo mal príležitosť, vytiahol päty z domu a hajde na výlety za frajerkami. Podchvíľou ho doma nebolo. Miesto peňazí a hojnosti sa mladá žena trápila s chudobou... Nuž, Marka doma s deťmi a Tóno kdesi het. To si už uvedomila aj mama, čo dcére vykonala, koho jej to na krk uviazala a plakala s ňou, trápila sa, prelievali spolu horké slzy. Čo to tej svojej dcére urobila, takto ju potrestať?

No aby sa nepovedalo, starký občas šusterské kopyto do ruky vzal a pracoval. Natiahol naň baganču, topánku, klopkal kladivkom dôležito po jednej a hneď zas po druhej, potom prikladal k podrážke kúsky starej kože, dôležito čosi vymeriaval, vyrezával, pribíjal, ale dlho pri takej sedavej robote pri kopyte nevydržal. Ani nič nezarobil, pretože, dobráčisko, hneď pribil, či dal novú podrážku tomu i onému v dedine zadarmo. Veď ako mohol pýtať od ľudí nejakú korunu, keď všetci okolo boli chudáci. Nemali čím zaplatiť a starká potom nemala čo deťom do hrnca. Pretĺkali sa veru biedne.

Ale mne, už ako študentke, podrážky a opätky na topánkach vždy opravil. A bola to kvalitná práca.

Starká o tom nikdy nehovorila, ale ja som vždy akosi intuitívne cítila, že pod vonkajšou maskou jedovatej fúrie ukrýva svoje city. Ako každá žena chcela byť milovaná a chcela milovať a ľúbiť aj ona. Vtedajšími okolnosťami sa to vyvinulo inak. Vydávala sa utrápená a bez akýchkoľvek snov a túžob do budúcnosti. Ale tá láska - mocný to cit, najprv rozpačitý a neistý, prišiel neskôr. Naučila sa ľúbiť a ctiť si svojho manžela, nasledovať ho v dobrom i zlom aj napriek tomu, že sa mu v remesle až tak nedarilo a bol taký, aký bol. Splodili spolu štyri deti a postarala sa vzorne aj o jeho syna, ktorého si priviedol do manželstva.

Až po vojne - dlho nad tým premýšľali, sa rozhodli, že s chudobou, ktorá ich sústavne prenasledovala, skoncujú a niečo urobia. Hladné krky chceli jesť a roboty tam hore nebolo. Ak vojnu prežili tým, že chodili chytať ryby na Hron a chlapci pytliačili v lese na zajace, a kradli aj bohatším z rolí zemiaky, nečakala ich nejaká lepšia budúcnosť. Chýbali peniaze. Ak nebolo peňazí, nebolo ani jedla. Hlad pod horami sa stal ich každodenným spoločníkom. Ak sa upiekol chlieb, bol presne vyrátaný pre celú rodinu na niekoľko dní. Žírne roviny na juhu boli pre nich predzvesťou lepšieho života. Preto sa v rámci rozsiahleho presídľovacieho procesu sa rozhodli presťahovať dolu, na juh, a kúpiť si za lacný peniaz v malej dedinke domček s veľkou záhradou a roľami, ktoré k nemu patrili, a ktoré ich mali konečne uživiť.

Všetok majetok, ktorý starkí mali, sa im zmestil na jeden voz, rebrinák. Ťahali ho dva vychudnuté tmavohnedé koníky, ktorých srsť stratila podvýživou zdravý lesk a od hladu im bolo vidieť rebrá. Cesta bola veľmi dlhá a museli ju celú prejsť pešo. Boli takí chudobní, že nemali peniaze ani na vlak. Utrápené zvieratá často oddychovali, pretože nevládali. Na niekoľko kilometrov ich vždy vpredu vystriedali dve unavené kravičky, kráčajúce zatiaľ za vozom. Starká niesla zvieratám poživeň a z Hrona, ktorý sa kľukatil okolo cesty, akoby ju chránil, im vynášali vo vedre vodu, aby ich napojili. Bolo to namáhavé, pretože breh okolo rieky bol príliš strmý a nebezpečne šmykľavý.

Na starom rebrináku sedelo päť detí a dvaja dospelí striedavo kráčali väčšinou popri voze, aby odľahčili náklad. Cestovali niekoľko dní a spali všelikde, aj u dobrých ľudí vo dvore, ale najčastejšie na poli a na lúkach pod horou, pretože nechceli otravovať rodiny, ktoré boli zväčša chudobné tak ako tá ich. Bolo to nebezpečné, v noci ich mohli napadnúť všelijakí vagabundi a zobrať im aj to málo, čo mali a ublížiť im, no radšej riskovali. Kvôli koňom a kravám. Tie sa mohli v prírode napásť do sýtosti na pasienkoch, ktoré nikomu nepatrili, teda, tak si aspoň mysleli. A ušetrili seno, ktoré vliekli pre ne uložené na rebrináku.

Keď vyšli z hôr, otvorila sa pred nimi postupne nová, iná krajina. Šli už len nekonečnými rovinami a všade naokolo bolo veľa svetla a slnka... stromov poriedko a slnečné lúče im nemilosrdne pálili na hlavy. Znudeným a unaveným deťom bolo dlho, otravovali, že im je teplo a sú smädné a hladné. Obydlí aj vody tam bolo pomenej. Kraj so svojimi políčkami a občas zabudnutými stromami ich, dospelých, svojou nekonečnosťou, niekde nedovideli ani na koniec roviny, desil, ale zároveň uchvacoval. Hron, s ktorým vyrastali od malička, sa im kdesi stratil a lesov videli poriedko. Veď hádam si zvyknú a bude dobre, utešovali sa rozpačitými pohľadmi, tešiac sa opatrne na svoj nový dom, záhradu a všetko, čo k nemu patrilo.

Na noc sa pozakrývali starými plstenými dekami a perinami. Deti ležali hore na mäkkých batohoch s oblečením, nesťažovali sa, mali tam pohodlie a boli v bezpečí. Dospelí sa krčili na starých handrách pri voze a zvieratách. Hľadeli nepohnute do tmy nad nimi, posypanej chvejúcimi sa hviezdami a padajúcou chladnou rosou. Ustarostene premýšľali nad tým, čo ich čaká na dolniakoch. Dlho sa tlmene dohovárali, či urobili dobre, keď sa sťahujú, a či sa bude mať rodina na juhu lepšie, tak, ako si to vysnívali. Vzrušení nepohodlnou cestou a kočovaním každú noc z miesta na miesto, sa im nedarilo zaspať. Práve urobili najväčšie a najťažšie rozhodnutie v ich živote a len ono im malo dať neskôr na vedomie, že je aj správne. Čo keď im bude horšie?

Ja som sa narodila už v domčeku na juhu.

3.

Ako dieťa som bola nesmierne tvrdohlavá. Tvrdošijne som odmietala príkazy starkej, a to nehovorím o starkom, ktorého som mala na háku vďaka jeho mäkkej a dobrotivej povahe. Prvé obdobie vzdorovitosti nastalo, keď som dovŕšila päť rokov a nezadržateľne sa mi blížila škola.

U starých rodičov som sa musela podriaďovať určitým pravidlám, ktoré panovali v dome a dodržiavať ich. No s odstupom času mám stále pocit, že som rástla a žila medzi nimi ako osamelý stromček v hore, a len vietor, nečas či slnko ohýbali moje citlivé a osamelé „ja“.

I tak som bola svojím spôsobom šťastná. Tichý, zabudnutý vidiek mi učaroval romantikou všedných dní, v ktorých sa až tak veľa toho nedialo, a predsa... Život ľudí okolo mňa a ten môj napriek tomu živo plynul, a oveľa rýchlejšie, ako som si predstavovala.

Čaro môjho detstva tkvelo v nespútanom voľnom živote a dospievaní. Voľnosť som si užívala s kamarátmi na pasienkoch a na strnisku som povinne pásavala náš kŕdeľ husí. Behala som po nekonečných širokých rovinách bez konca, posiatych ďatelinou, cítiac sa ako vtáci nad našimi hlavami. A les, ktorého sme sa báli, ale napriek tomu sme boli jeho stálymi návštevníkmi, patril našim hrám.

So spomienkami sa mi vždy spája Hron, môj tichý spovedník, svedok prvej lásky. Svedok prvého bozku s milovanou osobou, tak nežného, vzrušujúceho, a predsa krátkeho, vzápätí miznúceho do teplej noci ako šepot vánku. Už nikdy sa nezopakoval a ja som po ňom ešte dlhé roky bezhranične túžila. Tá rieka, pri ktorej som opätovne čakávala na zázračné vysnívané pokračovanie lásky, si pokojne tiekla vo svojom koryte ďalej, obklopená lesmi. Hron bol dlhé roky súčasťou mňa samej.

Najčastejšie sa mi v mysli vynárajú večery v kuchyni bez svetla. Elektrinou sa vtedy šetrilo, nepotrebovali sme ju na to, aby sme v blaženom tichu prerušovanom občasným praskaním dreva v peci, nádherne snívali a dali sa unášať rozprávkami. Starká sedela oproti mne vedľa horúcej piecky a zohrievala si svoju reumu, ktorá ju trápila hlavne v noci a pri zmenách počasia. Ja som sa v dlhej nočnej košeli uvelebila na stoličke pri nej, nohy som mala pokrčené a vyložené tak, aby som si pohodlne rukami objímala kolená a zakrývala ich košieľkou. Moje myšlienky sa prenášali do múdrych slov starkej, vytvorených praprapraľuďmi, jednoduchými, ale múdro zmýšľajúcimi. Ona si rozprávky len opäť požičala, ako si ich požičiavala celá generácia pred ňou a bude si ich požičiavať ďalšia a ďalšia po tej jej. Vyrozprávala mi ich tak, ako si ich pamätala z rozprávania svojej mamy, a reprodukovala ich pred rokmi aj svojim deťom.

Rozprávky si ma podmanili. Moja hlava lietala v oblakoch ako vtáci za bezoblačných dní a v hlave sa mi rojilo nespočetné množstvo zvedavých otázok.

Tie pravé, nefalšované príbehy o múdrosti a rozvážnosti tých najchudobnejších a nevzdelaných ľudí, ktorí sa vďaka okolnostiam, priam šťastiu, čo sa na nich zosypalo, a vďaka čestnému konaniu a ľudskej obetavosti, či predpovedi víl a sudičiek, stali bohatými a múdro kraľovali krajine až do smrti... Pre mňa boli tieto postavy symbolom lásky, čistoty a pracovitosti. Mravné hodnoty, ktoré do mňa vštepovalo konanie hrdinov, malo vplyv na moje myslenie a sny, a to že budem raz slávna.

Starký ležal na svojej posteli pri stene za nami a ticho pochrapkával, no chvíľami aj počúval naše rozprávanie.

Domácu pohodu tmavej kuchyne znásoboval oheň prebleskujúci cez diery na dvierkach piecky. Trasľavé svetielka sa pohrávali s tieňmi na našich tvárach a na stene oproti vytvárali rozprávkové postavy a príšery. Tie sa pomaly hýbali a ožívali, aby dotvárali divadelné predstavenie.

Spôsob, akým starká improvizovala každý večer svoje rozprávanie, pôsobilo magicky a tajuplne. Hrdinovia z rozprávok sa zakaždým zhmotnili do skutočnej reality a dobro, ktoré víťazilo nad zlom, si podmanilo moje tlčúce srdce, naširoko prístupné jej múdrym myšlienkam.

Sedeli sme tesne pri peci, na ktorej sme cez deň varievali a nasávali do seba jej teplo. Vedľa nej stál uhliak plný uhlia alebo brikiet, a pri ňom trónili vzorne naukladané polienka dreva, ktoré narúbal a nanosil starký. Táto povinnosť mu automaticky prischla na celé roky, a veď do inej práce sa nikdy nebral. Kým si ľahol, nezabudol do sporáka naložiť tak doplna, že praskal vo švíkoch. Piecka vykúrila celú kuchyňu a teplo prúdilo aj do otvorenej zadnej izby a obyčajne vydržalo v miestnostiach skoro do rána.

A aby som potom zaspala, pretože som sa až príliš nad živými príbehmi zamýšľala, starká mi ako poslednú rozprávku, už som ležala pod perinou, vždy porozprávala o bačovi, ktorý hnal pred sebou veľké stádo oviec, ale všetky museli prejsť cez úzku lávku ponad potok. Nezmestili sa na ňu, a tak prechádzali po jednej.

„Len ich pekne v duchu počítaj,“ prikázala mi. „A každú, ktorá prejde ponad potok. Ani jednu nevynechaj.“

„A nespadli do vody?“ bola som zakaždým zvedavá, „veď tá lávka bola taká úzka, že po nej by som neprešla ani ja.“

„Nie, nie,“ ubezpečila ma starká, „sú to múdre ovečky a nebudú sa predsa na lávke tlačiť. Pekne zavri oči,“ poprikrývala ma vysokou perinou, až som sa v posteli celá stratila, „tak, a teraz spi. Už je veľa hodín.“

„Ale veď nemôžem spať, musím spočítať ovečky.“ Jedna, dve, tri, štyri... rátala som so zavretými očami, až som sa unavila, no sen sa nedostavil. Cez lavičku stihlo prejsť možno desať oviec. Na tie ďalšie som si nespomenula, pretože som ich nevidela... a narátať som vedela len do desať, tak som rátala tie ďalšie ovečky znova od číslice jeden... a niekedy som preležala len v takom bdení aj polovicu noci a radšej počúvala zvuky z vonka.

Starký sa síce staral o sporák celý deň aj večer, ale ráno ho už od popola čistila starká. Možno preto, že z postele vyskočila rezko ako vojak už pred piatou. Nevedela dlho spať, len v zime, pretože vonku bola ešte tma ako v rohu, vstávala o niečo neskôr. Lež som otvorila oči, v kuchyni, a postupne aj do izby sa šírilo príjemné teplo a starká, neberúc ohľad na nás dvoch, hrmotala okolo piecky riadom a sústavne vybiehala na dvor a zase dovnútra. Nebola by dbala, aby sme všetci povyskakovali z postelí zarovno s ňou a niečo robili. Pritom nikomu nedôverovala a nespoľahla sa pri kŕmení na starkého či na mňa. Bola si istá tým, že tú najlepšiu starostlivosť poskytuje zvieratám vo dvore iba ona.

Bola som vždy svojská a v tých časoch, ako predškoláčka ešte hlúpa. Robila som drahoty napríklad okolo chleba natretého bravčovou masťou. Jaj, tá ale voňala... Presne ako čerstvé oškvarky, hnedé, veľké, úhľadne nakrájané pred vytápaním na kocky, po prehryznutí vo vnútri s ružovým stuhnutým tukom. Masť na chlebíku som naozaj milovala, ale ak starká do neho nechtiac zakrojila nožom, čo urobila automaticky a celkom logicky, aby zbavila čepeľ masnoty, nastali so mnou isté trampoty.

„Vy ste mi do neho krájali!“ jedovala som sa.

„No a? Veď som len očistila nôž,“ bránila sa starká s potuteľným úsmevom na perách, pretože ma poznala, a vedela, čo bude nasledovať. A to s tým nožom nechcela urobiť, no pozabudla sa.

„Nieee... vy ste mi ho pokazili!“ dupkala som jedovato nohami a otáčala sa na mieste ako na ringišpíle. Vybehla som potom na dvor, a tam som pokračovala v nervoch. Nešťastná starká, v jednej ruke s tým chlebom a v druhej s nožom, no vyzeralo to, ako by ma išla zarezať, obetavo bežala za mnou. Mimochodom, také ceremónie so svojimi deťmi nikdy nerobila.

„Neblázni, veď mu nič nie je. Aha, pozri!“ natŕčala ruku s chlebom ku mne. Ale ja som bola ja.

„Už ho nechceeem! Už nebude dobrýýý!“ mravčala som ďalej, presne ako naša čierna mačka Cilka. Tá sa okamžite objavila pri mne a obtierala sa s falošnou gracióznosťou o mňa. No len čo jej udrela do nošteka vôňa masti, opustila ma a pridala sa k starkej. Zvedavo dvíhala prefíkanú hlávku zisťujúc, či sa jej z tej dobroty neujde.

„Bude dobrý, naozaj! Na, zjedz ho, moja, nebuď hlúpa!“ starká sa tvárila ustarane, hoci sa na mne bavila.

„A nebude! Nebude dobrý! A nie som hlúpa! Vy ste mi ho pokazili!“ od jedu mi vhŕkli do očí slzy. „Chcem druhý!“

„Jaaj, však si ty sprostučká! Pozri, chlebu naozaj nič nie je,“ a aby mi to starká dokázala, s chuťou sa do neho zahryzla. To však nemala robiť.

„Nechcem, nechcem ho! Vy ste mi ho načali!“ to už som vrešťala ako najatá. „Nechajte si ho!“ zúrila som a skoro som jej ho nechtiac vyrazila z ruky.

„Dievča, božemôj, však ten chlebík je taký fajnový a ty vymýšľaš... To sa takto robí, ten nožík sa takto čistí.“

„A nečistí!“

„Pozri, do striedky zakrojíš, a nožík, aha!“

„A nie je, nie je! Zase ste to urobiliii!“ nedala som si povedať.

Starká nado mnou krútila hlavou, nakoniec nevydržala, a už sa môjmu vzdorovaniu smiala nahlas. Určite i mne napriek sa ešte aj s chuťou do toho nešťastného chleba pustila. S pôžitkom premieľala striedku v bezzubých ústach a mľaskala. Aj zabudla, že ju zbytočne zdržujem, pretože chcela ísť nakosiť trávu pre húsatká. Odhryzla si automaticky ďalšie sústo a ďalšie... a polovica chleba bola fuč. Lenže mne sa nepáčilo ani to.

„Aha, aha, zjedli ste mi z neho!“ namierila som na ňu špinavý prst a hneď som si s ním zotrela slzy, urobiac si na líci ďalšiu tmavú šmuhu. Nadúvala som sa ako balón a ďalej som jedovato dupotala nohami. „Taký už nechceeem! Teraz nebude nijaký!“ Starká to nakoniec vzdala. Celý chlieb zjedla ona a Cilke odlomila z kôrky, pretože tú nepožula. Rozhodne musela mať vtedy dobrú náladu, keďže sa jej neťažilo a išla mi urobiť nový. A to si už dávala pozor, aby sa jej kuchynský nôž nejako nešmykol a neurobila zase tú istú chybu.

Až neskôr som si vedela z obrovského pecňa chleba odkrojiť hrubý, trochu neforemný krajec aj sama, a to som starkú už neotravovala. Držala som sa hesla, že kto nevie chleba odkrojiť, ten si nevie naň zarobiť, hoci od zarábania som mala ešte veľmi ďaleko.

Okrem klasického mastného chleba posypaného červenou mletou paprikou sme ako deti v tom čase s obľubou jedávali krajce namočené vrchnou stranou do vody a posypané kryštálovým cukrom. Mňaam, to bola lahôdka, ako nám sladké kryštáliky parádne chrupčali pod zubami a mokrá striedka sa lahodne rozpúšťala v ústach. A to nehovorím o chlebíku natretom margarínom. No niečo fajnové... teda na tie časy.

„Chlieb je dar od Boha,“ opakovala mi často starká s vážnou tvárou, z ktorej som cítila k upečenému bochníku nesmiernu úctu, „nesmie sa ním plytvať. Nezahoď ho nikdy len tak, pretože to je hriech!“ a prikryla v komore načatý peceň čistou bielou utierkou. Na to si potrpela.

„A to nie je hriech, keď ho dávate sliepkam a kŕmite ním kačice? Taký dar od Boha by sa mal zjesť.“ Hoci ja prvá som porušovala pravidlá, ktoré vymyslel pánbožko, a kôrku, ktorá bola dobre upečená, ale tvrdá ako skala som často zahodila do kríkov, samozrejme, že tak, aby ma nikto nevidel.

Starká bola však múdra a vedela o mne aj to, ako s tým božím darom občas zaobchádzam.

„Koláče sa prejedia, no chlieb nie. To si pamätaj,“ poúčala ma ďalej a ja som prevracala oči a hádzala grimasy, ale tak, aby ma nevidela. A mrmlala som si popod nos, „že dobre, dobreee, nech s tým už skončíííí...!“ A keď sa starká nepozerala, zapchala som si na protest uši.

Lenže starká v snahe pripomenúť mi svoj ťažký, pohnutý život na horniakoch, ďalej mudrovala: „Odriekaného chleba najväčší kus, moja, na to nezabúdaj! Po druhej svetovej vojne, až dovtedy, kým sme neprišli sem, na dolniaky, sme sa veru nahladovali. Nemať ani na chleba, to je tá najväčšia chudoba u človeka, aká len existuje. Aj kôrky nám boli vtedy dobré, hoci dnes ich hádžem hydine a dávam prasatám. Ale to len preto, že ich už nepožujem. Ty máš zuby zdravé. Neodhadzuj kôrky.“

„A čo ste teda jedli, keď nebol chlieb?“ pochytila ma zvedavosť.

Zemiaky s mliekom, zakvasenú kapustu... ak deti niekedy nachytali načierno ryby na Hrone, a občas sa nám ušlo aj múky, keď nás niekto obdaroval a chleba sme si upiekli. Ale musela som ho pred deťmi schovávať a spravodlivo každého podeliť. Nikto nemal väčší kus, pretože by sa boli oň pobili. A vždy som ho odložila hore, na skriňu, aby naň nedočiahli. Ak to niektoré urobilo a odtrhlo si z neho, dostalo világoš. Deti museli poslúchať.“

„V čom ste piekli?“

„V peci. V takej, akú máme na dvore.“

4.

Tá nešťastná pec. Starká ju dala postaviť susedovi Račkovi. Vtedy bol ešte čulý a zdravý. Na práci sa podieľal výnimočne aj môj starký. Pec nebola veľká a nešpatila dvor. Prirobili ju k domu na jeho konci a mala vysoký, cez strechu prečnievajúci komín. V začiatkoch, keď pec majstri dokončili, piekla v nej starká naraz až štyri, päť bochníkov chleba, občas aj dva, tri plechy koláčov či buchiet, a tie sa odkladali do zadnej komory na police, kde bolo pomerne chladno aj cez leto, a postupne sa jedli.

Neskôr starká zistila, že sme len traja a toľko toho nevládzeme skonzumovať ani za dva týždne. Uvedomila si, že staré časy pominuli. Voľakedy, keď bolo doma hladných krkov viac, všetko by sa zjedlo raz dva, ale teraz? Za tri dni pečivo zoschlo, chlieb sa trúsil a kôrka na ňom stvrdla na kameň. A naozaj potom kŕmila nimi celý dvor.

Zistila, že v obchodíku na rohu kúpi čerstvý, a hádam ešte teplý chlebík. Prinášali ho z pekárne každý deň tesne pred otvorením obchodu o šiestej. A bolo to bez zohýbania sa, miešania cesta v koryte, od ktorého ju boleli ruky, a hlavne bez rozkurovania a čistenia pece. Starký navyše začal holdovať rožkom. Jeho raňajky a večera pozostávali z horúceho mlieka, do ktorého si vždy jeden rozkrájal. Každý deň kúpila starká celý peceň a rožky, vždy mäkké. A tak pec spustla, osirela, prestala sa používať a špatila dvor. Hoci...

Kým sa v nej kúrilo a pieklo, bolo ju treba pravidelne čistiť. Dvierka do nej boli úzke a malé. Pokiaľ si pamätám, vmestila sa cez ne široká drevená lopata - lopár, ktorý dala starká vyrobiť kočujúcim Cigáňom. Niekoľko ráz prišli do dediny, ale vždy sa usadili pri Hrone a medzi dedinčanov veľmi nechodili. Vo všeobecnosti sa však vedelo, že sú to na slovo vzatí korytári. Vtedy starkej vyrobili na objednávku dve korytá. Jedno veľké a jedno menšie, obe sme používali na miesenie cesta, ale častejšie pri zabíjačke. Bola to naozaj kvalitná práca. Do topoľového brvna vydlabali hladkú a rovnomernú priehlbinu pozdĺž celej guľatiny, ktorú odpílili na dĺžku koryta. Topoľ je pomerne mäkký a dobre sa s ním pracuje.

Cigáni boli robotní a za jedlo a pár korún odviedli naozaj poctivú prácu. Tie výrobky boli tuším nezničiteľné. Ak ich ďalší majiteľ domu niekam neodpratal, tak mu určite slúžia aj dnes, po sedemdesiatich rokoch. Ale keď ma vtedy raz starká naháňala, aby som vliezla do tej pece otvorom, ktorým som sa pretiahla naozaj len ja, a povymetala ju aj v kútoch, najprv som, akože, súhlasila, no vzápätí ma popadol až panický strach a začala som spätkovať. Hneď sa mi podlamovali kolená a srdce vynechávalo pri pomyslení, že tam nebude vzduch a ja sa zadusím.

„Len to skús, dieťa moje,“ pobádala ma láskavo starká, „si útla a malá, pretiahneš sa dvierkami, a týmto krídelkom,“ podávala mi husie krídlo, „zhrnieš popol z kútov k sebe. Tá pec sa tam od začiatku nečistila a už to potrebuje.“

V tom mala teda pravdu. V rohoch museli byť také kopy popola a sadze, že bol nimi v poslednom čase posypaný každý chlieb či buchty. Keď sme ich jedli, popol nám nepríjemne vŕzgal pod zubami.

„Eeeee...!“ pokrútila som rázne hlavou, „ja ta vleziem a vy ma zavriete dovnútra, nie, ja tam veru nejdem, bojím sa,“ poskakovala som na jednom mieste a so strachom okúkala malý tmavý otvor.

„Prečo by som ťa ta zavrela?“ nechápala starká. „Urobila by som si to aj sama, ale metlou do kútov nedočiahnem.“

„A je to také dôležitééé? Veď pec funguje a pečie,“ zjednávala som.

„Práveže áno. Popol tam zavadzia a chlieb sa od neho zbytočne zašpiní. Cítiť to na kôrke. No tak, vlez tam, neboj sa. Je to len chvíľa. Natiahneš ručičku s metličkou a ono to pôjde samo... a hneď zas vylezieš.“

„Nie, nejdem,“ odbila som ju a srdce mi ďalej panicky poskakovalo.

„Nezavriem ťa tam, nemusíš sa báť, veď čo by som si bez teba počala?“ prejavila starká svoje pocity miernejším tónom hlasu, čím ma prekvapila. V tejto oblasti bola vždy zdržanlivá. Stále len pracovala, so starkým sa rozprávala za pochodu, často na nás kričala a mne to nepáčilo. Krik a hluk mi naozaj nerobili dobre. Obyčajne sa mi rozochvel žalúdok, rozbolela ma hlava a vzápätí sa dostavil neidentifikovateľný strach. Srdce mi potom búšilo aj pol dňa.

Iba niekedy bola starká uvoľnená a svoje rozprávanie vedela okoreniť zdravým sedliackym humorom. Pamätám si ju aj takú a znamenalo to pre mňa veľa - nuž čo by možno bolo pre iné dieťa hriešne málo, pre mňa, opustenú sirôtku, vzácnosť. V detstve mi totiž najviac chýbalo objatie, pohladkanie. Myslím si, že starkí to už tak nevedeli. Preto som sa občas cítila odstrčená, neľúbená a nevšímaná. Vtedy som si myslela, že ma nemajú radi a vnímala som to ako krivdu.

Nakoniec ma starká s tou pecou prehovorila. Odvážne som strčila hlavu do štvorcového očmudeného otvoru, hneď ma však zastavil dusný, zadymený priestor bez kyslíka a príšerná, desivá tma, ktorá mi pripomenula nočné mory – tie sa u mňa občas objavovali ešte aj v tomto veku. V zmätku, ktorý ovládol môj detský mozog, sa mi začalo ťažko dýchať a na sekundu mi prebleslo hlavou, že ak sa posuniem hlbšie do pece, určite sa zadusím.

Potom som predsa len so sebazaprením pretiahla otvorom najprv hlavu, jednu ruku a plece. Inú možnosť som ani nemala, pretože starká mi pri tom až výdatne pomáhala. Držala ma za nohy a tlačila dovnútra.

Nuž, tam mi to ešte celkom išlo, ibaže som sa potom v tých dvierkach zasekla, a ten des, ktorý som zažívala, sa nedá ani opísať. Hltala som čiastočky popola a nechtiac som všetko v panike rozvírila tým husacím krídlom a mojím chaotickým dychčaním. Popol sa mi dostal do hrtana, odtiaľ do priedušiek a do pľúc, a zrazu som vrešťala. Vrešťala som v priam smrteľnej úzkosti a tlačila sa hlavou, plecom, rukou, no hlavne zadkom von, no neúspešne.

Pomoooc! Po...moooc!! Vrieskala som do tmy, jačala, ja som tam tuším umierala. Až kým ma starká dosť ráznym spôsobom, capla mi najprv poriadnu na zadok opakujúc nahnevane, aby som sa tak nemyksľovala, odtiaľ nevytiahla, a spontánne si ma k sebe neprivinula. Hladkala mi sadzami pokryté vlasy a tíšila ma.

Pritlačila som sa k nej silno, presilno. Rukami som ju objala okolo útleho, pevného pásu a stískala ju tak, že ju to hádam muselo bolieť. A ďalej som plakala, vzlykala, zajakávajúc som opakovala, že ja ne, nechcem... nepôjdem tam... lebo sa... sa bo, bojííím...

„Už je dobre, dievča. Už je dobre, neplač.“ Jej hlas zjemnel, zmäkol, aj sa usmievala, ako vystrájam a na malý okamih si ma celú schovala v náručí. Prenáramne ju mrzelo, čo urobila. „A veď sa nič také nestalo. Kašleme už na pec,“ snažila sa ma upokojiť, „niečo už s tou sadzou vymyslím.“

„Ja... ja... ta už ni, nikdy, nikdy... ne, pôjdem!“ kašľala som ďalej, až ma zadúšalo, lapala som dych, ale starkej som sa nepustila.

„Nie, už ta nepôjdeš, netráp sa.“ povedala mi ešte presvedčivo, a vzápätí ma ľahko od seba odtisla. Zrejme bolo tých citových výlevov na ňu už tak akurát dosť. Ale aspoň chvíľu som cítila teplo a vôňu jej zástery, nasiaknutú malinami a čerstvou haruľou, a jej veľké guľaté brucho.

Čo si spomínam, večne som sa triasla, bála a občas ma v snoch mátali akési nočné mory. Zjavovala sa mi postava muža a ženy v pochmúrnom tmavom prostredí, takže detaily ich zdeformovaných tvárí som až tak dobre nevidela. Naťahovali ku mne svoje dlhé hnáty, mrmlali niečo nezrozumiteľné a chceli mi ublížiť. Sen bol taký živý, že som ho mala v pamäti ešte niekoľko dní, kým som sa ako-tak upokojila. Kým som bola menšia, sen si zakaždým vybral svoju daň a ja som sa v noci pocikala. Zobúdzala som sa spotená a vydesená.

Starká, čo bolo prinajmenšom zvláštne, ma za to nikdy nehrešila. Zrejme ma poznala a vždy to prešla bez slov, a bez akýchkoľvek nadávok, hoci prezliekať celú posteľ, sušiť a vymieňať strožliak – vtedy matrace ešte neboli, nebolo ľahké. Veľmi som sa za to hanbila. No sú veci, ktoré sa dejú mimo nás. A s takým niečím sa vtedy k lekárovi nechodilo.

V tú noc, po tej peci, sa mi opäť snívalo niečo hrozné... A to, čo sa mi stávalo už len občas, sa znova vrátilo na niekoľko mesiacov. Okrem toho som sa dočasne zajakávala.

Ale myslím si, že táto príhoda s pecou rozhodla o tom, že ju starká prestala používať.

Veru, už si ani neviem spomenúť, či ju potom nejako nakoniec vyčistila. Ale mňa už o takú službu nikdy nežiadala. Ani nemohla, pretože som podrástla a už by som sa do otvoru nezmestila.

5.

V detstve som naozaj potrápila starých rodičov tou mojou povahou a neraz som ich privádzala do menšieho šialenstva. Raz som tiež starkú nahnevala. Zato, že som ju neposlúchla, použila na mňa klasický trest zo svojho detstva, ktorý si odskúšali aj jej deti a dala ma kľačať v kuchyni k uhliaku plnom uhlia tesne pri piecke.

Pripomínam ešte, že som pokojne mohla kľačať na polienku alebo na šúľkoch kukurice, ibaže taký drastický postup u mňa starká nikdy nepoužila, i keď si myslím, že sa na takom niečom vlastne vôbec kľačať nedá. Tvrdila, že na mňa má oveľa kratší a jemnejší meter, no na svojich potomkov bola vždy prísnejšia, čo sa mi teda pri jej metódach ani nezdalo.

Starký spomínal, že chlapci a dievčatá veru na polienkach kľačať museli. Starká neustúpila ani vtedy, keď mali od bolesti poriadne otlačené kolená a vystenávali, jojkali, niekedy až plakali. Ale mamu si nedovolili neposlúchnuť, i keď ich apko, teda môj starký, bol mäkší a vedeli, že ten im veľa prehreškov odpustí. Podobne to bolo aj so mnou.

Kľačala som teda na dlážke a so spupným pohľadom plným nenávisti som prebodávala stenu pred sebou, rozhodnutá, že starkú v živote neodprosím!

Rozohriata piecka mi zohrievala ľavý bok, až nepríjemne ma pálila. V kuchyni sa na chvíľu rozhostilo úplné ticho, pretože som bola sama. Len z dvora doliehali dovnútra tlmené zvuky večerného kŕmenia a starkin dominantný hlas. Behala a naháňala sa po dvore ako fúria. Večne sa ponáhľala a všetko robila rýchlo, bez oddychu, akoby sa bála, že to nepostíha. Starký, ako nemý pozorovateľ, sa motal po podstení, občas si vyšiel na ulicu, aby sa porozprával so susedom Račkom. Opretí o paličku fajčili fajočku a premieľali najnovšie správy o politike a komunistickej strane, tú brali vážne, pretože boli jej členmi. Potom hovorili o dobytku aj záhrade, no s tým rozdielom, že Račko v tej záhrade robil a staral sa aj o dvor, kým náš starký sa staral o všetko len pohľadom z diaľky.

A keďže vzduch bol práve čistý, vstala som a prechádzala sa po kuchyni, precvičujúc si stŕpnuté nohy. Striedavo som striehla pri dverách cez sklo, ktoré bolo do polovice dvier a čakala, kedy niekoho zbadám, aby som sa pri uhliaku hodila na kolená a pretvarovala, ach, ako len veľmi trpím. Zatiaľ sa to však dalo vydržať.

Krušné časy pre mňa nastali, keď sa zvečerilo a starkí vošli do kuchyne už nadobro a zasvietili. Sliepňavé svetlo lampy ma vrátilo do reality a musela som hrať divadlo urazenej slečinky ďalej.

Starká pustila potichu rádio a starký si automaticky sadol k stolu ako gróf a čakal.

Večerná idylka vyzerala takto.

„Budeš večerať?“ bežná, milión ráz položená otázka.

„Dal by som si,“ strohá odpoveď.

Starká, stojaca pri sporáku, mlčky ohriala uvarené mlieko z rána. Chladničku sme vtedy ešte nemali, neviem si už dnes predstaviť, ako sme mohli fungovať... a do takého horúceho mlieka rozkrájala rožok, ktorý vybrala z kredenca. Misku s večerou položila, skôr capla pred muža: „Na, tu máš!“ a hotovo.

Niežeby sa hnevala, ale ona bola už raz taká. Tvrdila, že nemá čas na hračky, čačky a na nejaké okolkovanie sa s jedlom.

Starký nepoďakoval. U nás sa totiž to slovo akosi nepoužívalo. Povytiahol šuplík na stole, vybral si čistú lyžičku a zavrel ho. Miešal si ňou večeru a fúkal do horúceho mlieka tak nahlas, až mi to pripomínalo meluzínu zavýjajúcu v zime v komíne. Rozmočený rožok s chuťou sŕkal do seba, a to mi zase pripomínalo jeho chrápanie v noci. Starký mal rád takú ľahkú stravu k večeri. V tichu cinkala hliníková lyžička o misku a v rádiu redaktori mrmlali niečo nezrozumiteľné. Mali sme ho postavené na poličke nad starkého posteľou.

Starká zostala pri sporáku. Cítila som, že ma s úsmevom pozoruje, a to ma poburovalo. Keď som jej už na smiech, nadúvala som sa a vypúčala jedovato bradu ešte viac... a vôbec, nemala som v úmysle odprosovať ju. Just! Urazene som hľadela ďalej do steny a trpela.

„Odpros!“ zaznelo do ticha.

Mykla som hlavou a v duchu vyštekla. No to určite! Neodprosím!

„Odpros a dám ti večeru,“ pokračovala starká miernejšie a pribrala sa ohrievať halušky a perkelt. Myslela si, že ma vôňou mäsa dostane. No veru nie.

Kľačala som na tej zemi vystretá ako svieca. Skoro ako v kostole, keď som bola na prijímaní. Ja vydržím, vydržím, dušovala som sa v duchu tvrdohlavo, no otázne bolo, dokedy, pretože ubolené kolená mi naznačovali niečo iné. Vydržím až do smrti a bude po mne, jedovala som sa. Nech vidia, ako ma utrápili...

„Bože, bože,“ zabedákala starká, ale dobrá nálada ju neopúšťala, „si ty si sprostô dievča, takto sa trápiť!“ a celkom teatrálne si vyfúkala nos do zástery. A to ma ešte väčšmi nahnevalo a prevrátila som s odporom oči nad tým, čo to robí. „Ak neodprosíš, nebudeš jesť,“ povedala a ďalej miešala varechou jedlo v hrncoch.

No a čo! Nebudem jesť a zomriem, a budete za mnou plakať! Pomyslela som si plná vzdoru a hlava mi mierne poskočila pevným rozhodnutím.

„Ak neodprosíš, budeš kľačať do rána,“ skúsila ma starká ešte postrašiť.

A budem kľačať! No a čo?! Aj tak ma nemáte radi, zúfalo som si pomyslela.

V žalúdku mi začalo od hladu ako na povel nahlas vyhrávať a v ústach sa mi zbiehali slinky, pretože jedlo vedľa mňa úžasne rozvoniavalo. Starká si skoro pri mojej hlave z neho doplna naberala do taniera .

Tak som jej závidela, ako sa skláňa pri stole nad jedlom, pahltne hádže do seba lyžicu za lyžicou - nikdy nevedela jesť pomaly - a v ruke drží kus kuracieho stehna. Jaj, a tak chutne ho obhrýza, oblizujúc si ústa. Sánka mi poklesla, ústa sa mi pootvorili a nasucho som prehĺtala sliny. A že som si niečo nehodila do seba, kým boli starkí na dvore, ľutovala som.

Kolená ma boleli na nevydržanie. Začala som sa mrviť, prekladala som si ich z miesta na miesto, po jednom podvihovala, aj som si ich rukou hladkala, no ani raz som nezavzdychala nahlas, iba v duchu. Neukážem im, ako trpím. Radosť ja nikomu robiť nebudem!

Lenže oni sa pri jedle začali ticho zhovárať a na mňa, nešťastnicu nešťastnú, zabudli. Predo mnou sa začal črtať neľahký večer.

Teeeda, hlad má veľké oči. Žalúdok si stále pýtal svoje a škŕkalo mi v črevách. Tešila som sa aspoň na halušky. Voňavé haluštičky, mňááám, omastené bravčovou masťou. Tuším som ich nikdy tak neľúbila ako v ten večer. Slinky v ústach naberali na intenzite. Hmmm, milujem halušky! Milujem! Ibaže, zdesené myšlienky ma schladili. Ak jedlo vynesie starká do zadnej izby, ktorá bola odjakživa najchladnejšou miestnosťou domu, som nahratá. Juj, ona to určite urobí a ja im nakoniec umriem od hladu! Odpadnem tu, na zemi, v kuchyni a zostanem ležať. Ráno ma nájdu stuhnutú a mŕtvu... Tak veľmi, preveľmi som sa vtedy ľutovala, pretože sa mi nechcelo umierať len tak, pre nič za nič, až mi stískalo srdce.

Ale aj tak neodprosím! Za nič na svete!

Celý večer som pri tej peci kľačala statočne ako hrdinka, ale neskôr ma to položilo. Bola som úplne na nervy, plač na krajíčku, ukrivdená, unavená, s boľavými nohami, ktoré som si necítila... a starká? Predstavte si, len sa usmievala a robila sa, ako by sa nič nestalo.

Dunčovi vyniesla kostičky z mäsa, pridala mu do misky pri búde z halušiek, na ktoré som si chutila, poumývala vo veľkom vajlingu riad, a ako som predpokladala, ostatné jedlo poschovávala do chladu. Ešte aj ten Dunčo sa mal lepšie ako ja.

Už stála vo dverách spálne v nočnej košeli, a znova sa ma pýtala, či som si to nerozmyslela s tým odprosením. No určite! môže čakať! Ani som na ňu nepozrela. To za to, čo mi urobila...

„Tak dobre, ako chceš. Budeš tu kľačať do rána.“

Potom vošla do spálne, akože ide do postele. Starký si ľahol na svoju posteľ v kuchyni, predtým vypli rádio, pozhasínali a kuchyňa sa ponorila do tmy, jedine prebleskujúce uhlíky z piecky vrhali na dlážku svetlá, aby som sa nebála.

Zostala som so svojou bolesťou sama a začala som potichu plakať. Už som nevládala. Ale keby ma boli vtedy aj bili, rezali, sekali či dusili, odprosenie zo mňa by nevytĺkli.

Neviem, koľko času prešlo, ale mne sa to zdalo večnosťou, a zdalo sa mi, že naozaj meliem z posledného. Aspoň som si sadla na päty, a zmiernila tak tvrdosť podlahy, ktorá ma tlačila na kolená ako betón, keď sa starký zrazu posadil - nemohol spať, a ticho mi nariadil: „Rýchlo vstaň a obleč si košeľu.“

Tvár som mala premočenú od sĺz, ruky lepkavé, čo som si utierala sopeľ, smrkala som, pálili ma oči a telo bolelo.

„Bojím sa, starká by ma zbila,“ odšepla som mu v takom citovom rozpoložení, že som nedokázala zastaviť prúd sĺz rinúci sa mi dolu tvárou. Stále som si ich utierala chrbtom ruky.

„Môžeš, ona už spí.“

„Naozaj sa bojím...“

Pred starkou som mala vždy rešpekt. A ak mi nedovolila niečo ona, nikdy som to neurobila sama. Celý život som bojazlivá.

„Len vstaň a choď si ľahnúť. Ja ťa obránim.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Starká, čo mala vrtuľu v zadku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.