Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Spadol z jahody

Kristína Pavelková

Autor: © Kristína Pavelková, 2017

Obálka: © Adriána Švárna

Korektúra: Jana Sekerková

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o.

Rok vydania: 2017

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-89861-06-4

ISBN MOBI: 978-80-89861-07-1

Túto knihu venujem milovanému manželovi, svojim úžasným rodičom a sestričke

KAPITOLA PRVÁ

Akosi mi došla inšpirácia. Neobvyklé. Vždy mi to ide ako po masle. Asi potrebujem kofeín. Štvrtá šálka by mi skôr spôsobila infarkt, ako by ma nakopla do nových myšlienok, ktoré som dnes potrebovala ako čili v thajskom jedle.

Otvorila som presklené dvere svojej útulnej kancelárie, na ktorých svietil cyklámenový nápis Tatiana Jurčová – copywriter.

Ešte stále nič? Mám prácu snov. Práca v reklamnej agentúre nemusí byť pre každého tou naj, ale pre mňa takou rozhodne je. Už odmalička trpím akýmsi siedmym zmyslom, ktorý mi našepkáva nové nápady a inšpirácie a tu ho dokážem dokonale využiť. Šiesty zmysel mám špeciálne vyvinutý na chlapov, prekuknem ich skôr, ako k niečomu príde a bum – je po všetkom. Ale o tom neskôr, dnes si nechcem pokaziť deň.

Prešla som pozdĺž open officu, v ktorom pracovali mukli. Tak ich volám, pretože oni robia tú najhoršiu prácu, tým myslím účtovníctvo, faktúry a všetky tie tabuľky a omáčky, ktoré vyžaduje náš právny systém. My, vyvolení, máme svoje vlastné kancelárie, síce malé, ale aspoň nejaké. Keď sa pcháte klientovi do zadku, to posledné, čo chcete, je, aby to počuli aj iné uši. A, navyše, deliť sa o jeden priestor s viacerými, to nie je nič pre mňa. Pod vyvolenými som mala na mysli mňa – úspešnú copywriterku, ktorá má všetko pod palcom, Števa – nášho IT špecialistu na všetko, Kamila – grafika alebo múdrejšie art directora, ktorý dokáže zázraky na počkanie, a, samozrejme, našu šéfku Idu, ktorá dohaduje zákazky a zastrešuje celý chod firmy, keďže je jedinou majiteľkou.

Už som spomínala, že sme malá firma? Nazvem ju rodinná, aj keď nie sme pokrvná rodina, ale cítime sa tak. Naši klienti sú veľké ryby. Aspoň sa tak tvária a my im k tomu pomáhame, budujeme ich imidž a veľké meno na smiešnom slovenskom trhu.

V malej spoločnej kuchynke som do rýchlovarnej kanvice napustila vodu a nechala som ju zovrieť. Aj vám sa zdá, že často používam slovo malé? Je to preto, že priestory našej reklamnej agentúry Fabrika na reklamu sú naozaj malé, aj keď je nájom v centre hriešne drahý, prvoradé je, že lokalita je totálna špica.

Do bieleho hrnčeka s obrázkom opičieho zadku som vložila vrecúško zeleného čaju a zaliala som ho takmer vriacou vodou tak, ako sa to šíri svetom a na internetových blogoch. Musela som zvoliť záložný životabudič, keďže dávku kofeínu som si pre dnešok vyčerpala.

Aj vás zaujal obrázok na mojej šálke? Pred pár týždňami mi ju priniesol kolega Števo, vraj, len tak. Vedela som, že nič nie je len tak. Števo je otrava, niekedy riadna, ale inak je fajn, tak mu to tolerujem. Vytrvalo ma pozýva kade-tade a ja ešte vytrvalejšie odmietam. Keby sa mi iní takto núkali... Ach, svet je nespravodlivý.

Dve minúty. Koniec. Vylovila som vrecúško zo šálky a šupla som ho do smetného koša. Ak by som ho tam nechala dlhšie, bol by príliš horký.

„Tu si? Hľadala som ťa v kancelárii.“

Do kuchynky vletela Ida, moja šéfka, vždy dokonale upravená, dnes bez výnimky. V úzkych nohaviciach a hriešne vysokých štekloch vystavovala na obdiv svoje dlhočizné nohy. Tvrdí, že si outfity vyberá sama, ale ja jej neverím, musí v tom mať prsty nejaký pseudoštylista, ktorý sa chce po jej chrbáte dostať vyššie. Vyšším levelom myslím smotánku, celebrity. Tak sa im hovorí, ale ja s tým zásadne nesúhlasím. Celebrita bola Matka Tereza, je Sophia Loren a je moja obľúbená Jennifer Aniston, a nie Janko Mrkvička alebo Anička Kováčová, ktorí sa dvakrát objavia v rannom vysielaní a už sú hviezdy najvyššieho kalibru.

„Niečo súrne?“ opýtala som sa. Niekedy boli aj prípady, že sme mali na vytvorenie reklamného šotu iba niekoľko hodín. Nemožné, ale skúste to vysvetliť klientovi, ktorý sa tvári ako pupok sveta.

„Chcela som ti predstaviť požiadavky nového klienta Jahoda tel. A nezabudni, že je to pre našu agentúru dôležité, nemôžeme si dovoliť žiadnu chybu, Táňa,“ povedala síce našu agentúru, ale v skutočnosti myslela jej agentúru, ja som iba obyčajný zamestnanec, ona počíta zisky.

Presne o tomto som hovorila. Ida je nadšená, že sme od konkurencie pritiahli najväčšieho mobilného operátora na Slovensku a teraz je potrebné urobiť všetko pre to, aby bol spokojný. V preklade to znamená pchať sa mu do zadku so všetkým, čo k tomu patrí.

Jahoda tel bola posledná firma, ktorá ešte stále spoplatňovala hovory na svoju zákaznícku linku. Ale desaťtisíce na reklamu, ktoré zaplatia súkromnej televízii, aby sa na pár sekúnd mihli v reklame počas Rozbúreného vína, vedeli nájsť hneď. V Jahoda tele zrejme pravidlo náš zákazník, náš pán, neplatilo – mali svojské čím viac ich ošklbeme, tým lepšie pre nás.

„Nemusíš mi to stále pripomínať,“ prstami som vkĺzla do svojich škoricových vlasov, siahajúcich po lopatky (lepší výraz pre moju farbu vlasov som nenašla), prehodila som si ich dozadu a zaklipkala som jasnomodrými očami.

„Mohla by si prísť za mnou do kancošky?“

„Jasnačka,“ špúlila som na ňu svoje jahodové pery v tvare srdca.

„O desať minút,“ otočila sa na vysokých ihličkách s červenou podrážkou, zakolísala svojím chudým zadkom, nahodeným v tesných vzorovaných nohaviciach, a už jej nebolo.

Na svoj tmavý pracovný stôl som položila šálku s červeným opičím zadkom, otočeným smerom ku mne. Dlaňami som si prešla po oválnej tvári, pozdĺž úzkeho nosa husto posiateho pehami, v úmysle, že ma to aspoň trochu preberie. Potrebovala som byť freš pred pokecom s Idou.

Presne po deviatich minútach som sa postavila zo svojho pohodlného koženého kresla, ktoré som si darovala na dvadsiate ôsme narodeniny. Kto by mi ho kúpil, keď nie ja?

„Môžem?“ po krátkom zaklopaní som otvorila dvere Idušinej kancelárie.

„Poď, Táni, čakám ťa.“

Ida sedela za masívnym ebenovým stolom, na ktorom mala vystavenú fotografiu so svojím priateľom. Boli dokonalí, ako vystrihnutí z časopisu Dokonalé páry. Ona, úspešná podnikateľka s dokonalou postavou, vycibreným vkusom a tonou kreatívnych nápadov, a on, modrooký svalovec s úsmevom sladším ako cukrová vata.

„Tak šup sem s klientovými požiadavkami, nech to máme čím skôr za sebou,“ uškrnula som sa, len čo som pohodlne vkĺzla do koženého kresla a uhniezdila sa v ňom ako kvočka na vajciach.

„Neber to na ľahkú váhu, Tánička. Je to veľký klient a, navyše, pre nás veľmi dôležitý. Vieš, koľko úsilia ma stálo, aby som ho k nám zlákala?“

Bože na nebi, ešte dôležitejší ako tí doteraz. Čo ma to len čaká? Sodoma a Gomora, preletelo mi hlavou.

„Chápem to, predsa náš klient, náš pán,“ zaklipkala som modrunkými očkami.

V tej chvíli som v Idiných úzkych zafírových očiach zazrela zrnko spokojnosti. „Pôjde o reklamnú kampaň, ktorá bude vymývať mozgy približne pol roka s tým, že zhruba o mesiac ju obohatíme niečím novým.“

„Výborne. Niečo podobné, ako sme robili pre pivo Strieborný srnec.“

„Zajtra príde pán Važanský z Jahoda telu a podrobne s tebou dohodne detaily kampane. Má nejaké špeciálne požiadavky, ktoré ti vysvetlí osobne.“

No len sa z pána Važanského z nejakého Jahoda telu všetci neposerte, hovorila som si v duchu, ale nahlas som vyslovila: „V poriadku. Teším sa na neho,“ vyčarovala som ten najdôveryhodnejší úsmev, aký som len vedela.

„Spolieham sa na teba, Táňa. Splň mu všetky požiadavky, aj tie, ktoré mu na očiach neuvidíš,“ prebodla ma hlbokým pohľadom.

„Nemusíš mať obavy.“

„Posielam ti mejlom návrh zmluvy a požiadavky klienta, tak si to do zajtra pozri a skús vymyslieť aspoň predbežný návrh kampane.“

Áno, takto to chodí v reklamnej agentúre. Keď ste si mysleli, že sa tu hrajuškáme a vymýšľame sloganíky, ste na omyle. Drieme dlho do noci a plníme sny a nezmyselné požiadavky klientov, aby na pár sekúnd zažiarili v telke, a aby ich tá rozumnejšia časť slovenského národa aj tak prepla.

„Ešteže som si urobila zelený čaj, ale už teraz viem, že ani ten mi nebude stačiť,“ so sklonenou hlavou som sa pobrala k sebe makať na kampani pre super špica tuti-fruti klienta.

Po tom, ako som si narýchlo prečítala zmluvu a požiadavky klienta, interným telefónom, na ktorý by mi Jahoda tel určite urobil tú najlacnejšiu a najvýhodnejšiu cenu na trhu, som zavolala Kamilovi, s ktorým pracujem na každom projekte. Ja vymýšľam a on zhmotňuje. Tak už viete, prečo máme v názve slovo fabrika? Premieňame reklamné sny na skutočnosť.

Asi po minúte vstúpil dnu bez klopania môj kolega, nahodený v trendy tmavých nohaviciach a ležérnej košeli.

„Ešte stále si sa nenaučil klopať?“ hlesla som podráždene. Musela som si držať formu, ale inak ma to vôbec netrápilo. Nech si neklope, keď ho tak nenaučili.

„Budeš mi dávať prednášky, alebo ideme pracovať?“ vypúlil na mňa veľké oči, tmavé ako horká čokoláda. Mal rovnako ako ja dvadsaťosem, ale ešte stále vyzeral ako mladé neohrabané chlapča. Počuli ste o tom, že muži dospievajú oveľa neskôr ako my? Jeho dlhšie orieškovohnedé pramene vlasov boli rozlietané do strán, výbuch na jeho hlave pripomínal účes a lá Brad Pitt vo filme Trója. Nenechal sa núkať a pohodlne sa rozvalil do červeného kresla oproti tomu môjmu.

„Dozajtra musíme vymyslieť predbežný návrh pre Važanského.“

Kamil na mňa hĺbavo pozrel. „Takže už aj vieme, ako sa ten diablik volá,“ prešiel si dlaňou po špicatej brade. Mal rovnaké názory na klientov ako ja, to nás spájalo, nič iné v tom nehľadajte, bodka.

„Pán Važanský,“ uškrnula som sa, „očakáva vysokú profesionalitu. Aj Ida ma dôrazne upozornila, že jeho spokojnosť je pre ňu viac ako dôležitá.“

„Máš už niečo?“ vybafol na mňa.

Preložila som si štíhlu nohu cez ľavé koleno. „Vyzerám ako stroj?“ vo vzduchu som nervózne manévrovala perom, ktoré som zvierala medzi ukazovákom a prostredníkom. „Aj keď by som nebola proti, keby ma jeden taký robot teraz nahradil.“

„Uvidíš, zvládneme to. Bolo aj horšie,“ milo sa usmial.

Nechápala som, ako môže byť taký pokojný a ochotný vždy pomôcť a podržať. Je to v môj prospech, takže to nemienim analyzovať. „Jahoda tel,“ šepkala som si potichu popod nos. „Čo keby sme reklamu postavili na jahode?“

Kamil sa schuti zasmial. „Prvoplánové. Chceš ho hneď z fleku uraziť? Váženého klienta?“ cynicky sa uškrnul.

„Máš niečo lepšie, Einstein?“

„Oslovme Zoju Palkovú. Budeme stavať na jej popularite.“

„Nuda,“ ovievala som si tvár so zmluvou s Jahoda telom, „Zoja vyskakuje pomaly zovšadiaľ. Je to trápne.“

Kamil sa oprel do kresla a hĺbavo sa mi zahľadel do očí, zdalo sa, že rozmýšľa, až sa mu z kečky parí. O krátky okamih sa mu pootvorili ústa, akoby mi chcel konečne niečo povedať. „Máš tu niečo...“ naklonil sa ku mne a ukazovák načiahol k môjmu lícu.

„Myslela som, že máš konečne ohromný nápad na kampaň, a ty sa sústredíš na nedokonalosti na mojej tvári.“

Aj takto niekedy vyzerá tvorba reklamy. Suché? Možno, ale nie vždy príde inšpirácia okamžite. Veď uznajte sami, Jahoda tel, akú kampaň na to môžeme vymyslieť? Ako povedal Kamil, nemôžeme byť prvoplánoví, a tak sme reklamu, založenú na šťavnatej jahode, predbežne vylúčili, nie sme predsa žiadna amatérska agentúra.

„Môžeš si už konečne zotrieť tú mihalnicu z líca? Nemôžem sa sústrediť,“ pedant a detailista sa práve prejavil. V práci obrovská výhoda, v súkromí by som to s takýmto detailistom asi neprežila. Jeho zmysel pre detail a pedantnosť bol pri práci grafika veľkou prednosťou, dokázal vyšperkovať veci do tých najmenších detailíkov. A z detailov sa tvorí celok.

Na jeho naliehanie a pokyny, také presné, že som mala pocit, že sa pozerám do zrkadla, som si dlaňou zotrela mihalnicu.

„Máš nápad?“

Pokrútil hlavou: „Je neskoro, nemôžem sa sústrediť.“

„Škovránok?“ naznačila som.

Prikývol.

Neverííím, aj jemu to myslí lepšie ráno než poobede.

„Nenecháme to na zajtra?“ dlaňou si prešiel po opálenej tvári.

„Kamil, zajtra príde Važanský, nie je na to čas.“

Perom si poklepkával po plných perách. „Ty niečo vymyslíš,“ usúdil.

„Tak to ti veľmi pekne ďakujem za pomoc.“

„Zasa si mi naletela,“ zachechtal sa.

„Neznášam tieto tvoje detinské posmešky,“ durdila som sa. Kampaň bola prioritou a on si tu zo mňa robí žartíky. Typický chlap – dieťa, ktoré nikdy nedospeje.

Pozrel sa na mňa veľkými očami a v tej chvíli mal u mňa odpustené.

„Mám to,“ zvýskla som pre zmenu teraz ja ako dieťa, keď dostane novú hračku. „Zostaneme pri jahodách. Predstav si gigantickú jahodu, na nej sympatického chlapíka, napríklad Kramára, ktorý práve zistil, koľko platí za paušál konkurencii. Nevšimne si, kam stúpa a spadne z tej obrovskej jahody priamo dole. Tam ho bude čakať krásna slečna, ktorá povie niečo v tomto zmysle: „Ak ste nespadli z jahody, príďte si k nám po Fajnový paušál. Klapka.“ Nadchýnala som sa predstavou, akú famóznu kampaň som práve vymyslela.

Kamil sedel bez pohnutia s nehybnou tvárou, celý čas mu z úst nevyšiel ani hlások.

„Tak čo na to hovoríš?“ cerila som sa na neho.

„Si fakt dobrá,“ skríkol po chvíli s úsmevom. „Bravo, dostala si tam jahodu tak, že to nie je prvoplánové, ani gýčové.“

Spokojne som sa usmievala.

„Musel som ťa chvíľu naťahovať, pretože by si spyšnela.“

„Netrep. Si rád, že to máme za sebou a nemusíš tu tvrdnúť ďalšiu hodinu.“

„Odhalila si ma.“

„Už len vymyslím tých správnych hercov, ktorí by si zahrali v našej jahodovej love. Chlapa, ktorý spadne z jahody a dievčinu, ktorá ho bude ratovať. Tá musí byť veľmi pekná, ale zároveň veľmi dievčenská,“ tuho som rozmýšľala.

„Nechám to na teba, kolegynka. Tvoju predstavu mám, začnem to riešiť vizuálne. Ja sa lúčim, odchádzam,“ zdvihol sa z kresla a presúval sa ku dverám.

„Tomu sa hovorí kolegialita. Ďakujem za nič,“ zakričala som za ním, keď zatváral dvere.

Dvere sa zatvorili, aby sa o sekundu opäť pootvorili a v nich sa zjavila Kamilova dlaň. Neunúval sa vojsť, len mi piatimi prstami zamával na pozdrav.

Vybuchla som do smiechu.

Snažila som sa zhmotniť svoju predstavu do počítačovej verzie. Ak by som to neurobila, do rána by mi môj excelentný nápad z hlavy vyfučal, tak som mala svoju kotrbu naprogramovanú. Nemôžem predsa držať v hlave všetky veci, veď by mi praskla ako balón.

„To snáď nie,“ pleskla som rukou do klávesnice, „dnes už nemôžem mať horší deň.“

To som si myslela, že sa dnes z práce vytrepem v slušnom čase. Ako naschvál, aj môj počítač mal svoj deň. Nemôžem mu to zazlievať, každý ho občas má a, navyše, už má svoje roky.

Zodvihla som biele slúchadlo pevnej linky a vytočila som klapku 133.

„Ďalej,“ zakričala som, keď sa na dverách ozvalo klopanie.

„Ahoj, kráska. Už si to bezo mňa nemohla vydržať?“ pozdravil môj kolega Števo, malý okuliarnik s pivným bruškom. Kolegov som nevyhrala, ale stále zastávam názor, že sa s mužmi robí oveľa lepšie ako so ženami. Ženský kolektív rovná sa konkurencia a intrigy.

„Moje pécéčko štrajkuje práve vtedy, keď chcem čo najskôr dokončiť návrh a ísť domov.“

Števovo úvodné intro som odignorovala. Ak by som sa zapojila do jeho hry, neskončilo by to nikdy a ja by som tu stvrdla do rána.

„Pozrieme sa na to.“

„Vidíš tu ešte niekoho?“

„To sa tak hovorí, srdénko, vieš?“ ceril sa na mňa tak, že sa mu skrčil nos a okuliare sa mu nadvihli dohora.

„Nachvíľu som mala pocit, že si si pomýlil dobu, pane krále,“ chichotala som sa.

Dovolila som mu sadnúť si na moje nové kreslo, ktoré nebolo majetkom firmy, ale mojím výlučným. Ja som postávala za Števovým chrbtom a sledovala som každý jeho pohyb.

„Keď mi to vymažeš, tak to budeš nahadzovať odznova ty,“ hromžila som pri predstave, že zo súboru, ktorý som mala takmer dokončený, nezostane v pamäti počítača nič.

„Posral som niekedy niečo?“ pozrel na mňa s výčitkou v úzkych očiach, posadených ďaleko od seba. Ani neviem, akú mali farbu, či viac modrú alebo zelenú.

Neodpovedala som, podišla som k širokému oknu a zadívala som sa na ľudí, kráčajúcich po mačacích hlavách z práce rovno domov. Niežeby som sa domov za niekým ponáhľala, ale pohoda domova je na nezaplatenie.

„Voila, Mademoiselle,“ otočil sa v kresle, aby mi oznámil, že môj notebook je vyliečený.

„Naozaj?“ zaiskrili mi oči. „Ďakujem, Pištík,“ najradšej by som sa mu hodila okolo krku, ale ako ho poznám, vysvetlil by si to úplne inak ako len kamarátske ďakujem.

„Aj nabudúce,“ zberal sa na odchod. Pri dverách sa ešte otočil: „Čo takto večera? Za tvoj opravený komp.“

„Na to zabudni, je to tvoja práca. Dostávaš za to prašule.“

O tejto hranici som pred chvíľou hovorila. Len čo má príležitosť dostať sa ku mne bližšie, skočí po nej ako pes po údenom.

„Ďakujem ti musí stačiť.“

„Ja som sám, ty si sama...“

„On, ona, ono je samo... maj sa, Pištík,“ snažila som sa ho vypoklonkovať. Bola som drzá, ale na takýto typ mužov sa musí rázne. Ak by som privolila raz, mám na krku neúnavného poľovníka a zo mňa sa stáva štvaná zver. Navždy a na nevydržanie. Zvláštne, viem, ako na taký typ muža, na onaký typ muža, ale doteraz som nestretla typ muža vyrobeného pre Táňu. Možno to je práve tým, že každého dokážem prečítať hneď z fleku a odhaliť jeho pohnútky.

Moje hlboké úvahy prerušila realita a nedokončený návrh, ktorý som plánovala poslať Kamilovi ešte dnes, aby ho mal ráno v maile ako teplý rožok v pekárni.

Narýchlo som sa však rozhodla pre zmenu plánu. Idem domov. Nejdem však sama, moja oddanosť tejto firme by mi to nedovolila. Do tašky hádžem svoj vyliečený notebook a prácu si beriem so sebou. Dokončím to pri pohári vína, pošlem súbor Kamilovi a ráno privítam Važanského s otvorenou jahodou, vlastne náručou.

KAPITOLA DRUHÁ

Petržalka. Betónová džungľa. Tu bývam. V obyčajnom ošarpanom dvanásťposchodovom dome, ktorý našťastie už stihli zatepliť. S farbou, ktorú vybrali na bytovej

Otvorila som pohodičkový byt. To slovo ho vystihovalo, malý, útulný a pohodový. Privítala ma samota a neumytý riad v dreze, ešte o jeden deň dlhšie a na neumytých zvyškoch by sa rozmnožili živé mikroorganizmy. Na prehlušenie ticha a samoty som mala overený trik, zapnutý televízor. Obraz išiel pomimo mňa, ale zvuková kulisa dotvárala efekt, že nie som sama, aspoň naoko. Pustila som sa do umývania riadu, najprv práca, potom... Vlastne, aj potom práca.

Od vchodových dverí sa šírilo naliehavé zvonenie.

„Idem,“ kričala som z kuchyne, hoci človek za dverami to nemohol počuť.

„Čaves, moja,“ z dverí sa na mňa vyrútila moja kamarátka Kaja. V občianskom má napísané Karolína, ale mne sa tie štyri slabiky ťažilo vyslovovať.

„Ahoj, Kaja. Boli sme dohodnuté?“ civela som na ňu, ako sa sunie dovnútra. Zrak sa mi zastavil na koženej taške s veľkým otvorom, z ktorého vytŕčala chlpatá hlava. „Mimi, avoj,“ sladko som sa prihovorila striebornému jorkšírovi, akoby bol batoľa.

„Neboli,“ fľochla. To bola celá ona. Neohlásené príchody boli jej špecialitka. Teraz by nejaká bodla, ale taká, ktorá sa dá zjesť. V žalúdku mi totiž už dlhšie vyhrával symfonický orchester.

„Stalo sa niečo?“ zisťovala som dôvod jej príchodu.

Usadila sa na moju malú, ale zato mäkkú pohovku, vyslobodila Mimi z umelej tašky a dovolila jej prieskumnú prechádzku po mojom dvojizbovom byte.

„Hajzel to je,“ zaklipkala očami, čiernymi ako dva uhlíky.

„Ježiši, Kaja. Že ty si ma zase nepočúvla?“ už som vedela koľká bije na kostolnú vežu. Názor na jej posledného casanovu som jej jasne povedala hneď na začiatku. Vedela som, že pri ňom bude mať zlomené srdce, keďže dokážem odhadnúť mužov, ale to už viete. Predvídať životy druhých, to mi išlo najlepšie, ale na ten môj som akosi pozabudla.

„Nedokázala som mu odolať. Kto by odolal bozkávaniu jeho šťavnatých pier?“

zasnene hľadela na jeden bod v okne a dlaňou si pritom hladila svoje kávovohnedé vlasy, siahajúce tesne nad ramená.

Tiež mala smolu na chlapov, rovnako ako ja, vždy sme si našli tých najnevhodnejších. S jediným rozdielom, ja som ich prekukla, zatiaľ čo ona sa do nich bezhlavo zamilovala a zostala so zlomeným srdcom. Skôr či neskôr vždy skončila na rovnakom mieste – na mojej pohodlnej pohovke.

Zatvárila som sa hrdinsky, dala som jej najavo, že v odolávaní je slabá. „Tak ti treba. A nabudúce odo mňa nechci radu, žiadnu ti už totiž nedám,“ chcela som ju povariť vo vlastnej šťave.

„Ty si hovoríš kamoška?“ odula na mňa spodnú peru.

„Kamarátsky som ťa pred ním vystríhala, upozorňovala som ťa nejedenkrát, ale ty sa hádžeš do náručia jednému debilovi za druhým. To nie je kamarátske, nepočúvnuť dobré rady.“

Mimi práve dokončila obhliadku a ňuchačku môjho bytu, dnes to stihla za rekordný čas, možno aj preto, že sa ponáhľala za svojou paničkou, z ktorej vycítila citovú spúšť.

„Už ťa počúvnem, prisahám,“ zodvihla dva prsty dohora na znak prísahy.

Neodpovedala som, vedela som, že to aj nabudúce dopadne rovnako.

„Dáš si so mnou víno?“

„Veď na to som sem prišla,“ zachechtala sa.

Prešla som okolo nevábne vyzerajúceho špinavého riadu, ktorý sa ešte stále škeril z drezu. Je po tanierovom kúpeli. Dokončenie návrhu reklamy tiež odkladám na neskorú nočnú hodinu.

Otvorila som moju mini chladničku a vytiahla som fľašu vína. Biele polosladké. Presne také, aké máme rady. Naliala som víno do pohárov na dlhej stopke. Tie som si do bytu kúpila ako prvé, doteraz mi chýbali obyčajné poháre a vodu som pila iba zo šálky.

„Nech sa páči, na jedno zlomené srdce.“

Mimi nadvihla čierny ňufáčik, ktorý vyzeral ako kožený gombíček, a pomrvila ním.

„Dám aj jej?“

„Si blbá?“

Jediný, na koho bola Kaja citlivá, bola Mimi, len by jej niekto skúsil skriviť strieborný vlások na útlom telíčku a Kaja by nepoznala priateľa.

„Nechcela som byť neslušná, aj ona je môj hosť,“ nadvihla som kútiky úst.

„Na silné ženy a chlapov, ktorí sú aj tak všetci rovnakí,“ zodvihla svoj pohár a cinkla ním o ten môj.

„Na môj dokonalý čuch na hajzlíkov,“ škerila som sa, až sa mi krčil môj pehavý nos.

„Ako to dokážeš?“

Pomrvila som sa na gauči a začala som vysvetľovať: „Chlapi sú jednoduchí. Myslíš, že sa namáhajú komplikovanými manévrami? Ide im o jedno, uloviť ženu a pohrať sa s ňou ako s korisťou. Rovnako, ako to robia mačky s myšami, dovtedy si ich budú pohadzovať v mäkkých labkách, až kým nevydýchnu naposledy.“

„Muži predsa nie sú mačky,“ krútila hlavou.

„Navonok sú rovnako pekní, milí a zaliečaví ako mačička, ale potom...“

„Sa z nich vykľuje kocúr.“

„Nie, mačka. Kocúry myši nechytajú,“ opravila som ju.

Súhlasne sme na seba pozreli, bol čas kopnúť do seba druhý pohár vína.

„Čo máš nové v práci? Žiadny krásavec pod nosom?“

„Tss, tí dvaja mumáci nestoja za reč.“

„Kamil a Števo?“

Poznala ich, ale iba z môjho rozprávania. Možno som jej o nich poskytla trošku skreslené informácie, ktoré boli skôr k mojej spokojnosti, ale nebola som ďaleko od reality.

„Dnes ma obaja vytočili takmer v rovnakom čase. Kamil, ten je lenivý a v práci by nezostal ani o sekundu dlhšie, veď načo, keď nadčasy nepreplácajú. A Števo? Škoda reči.“

„Otravuje?“ prešla dlaňou po lesklej srsti svojej Mimi. Ležala vedľa nás, schúlená do klbka a dostala sa do rovnakej pohody ako my dve.

„Si píš. Ale ja mám svoje pravidlá. Po á, nezačínam si s kolegami, nikdy. A po bé, nikdy nedovolím dotieravcom prekročiť môj obranný štít.“

„Podľa mňa je to milé, keď muž ženu dobíja. Veď mi to sama dávaš za príklad.“

Chodidlá som zodvihla zo zeme a na pohovke som si ich preložila cez seba. „To je iné. Vidíš, zase si to zle pochopila. Dobíjanie je výlučne na mužovi, na tom trvám. Ale u Pištu je to iné, on nedobíja, ale dolieza,“ spresnila som.

„Aha,“ pritakala, že rozumie mojej teórii.

„Možno budú prémie,“ šúchala som si dlane o seba.

Kaja sa poriadne napila vína, ten hlt by položil aj koňa. „Nekecaj,“ vypúlila na mňa dva čierne uhlíky.

„Šéfka dotiahla mobilného operátora. To bude prašuliek, a to nehovorím o tom, ako sa nám po tejto veľkej zákazke klienti budú len tak sypať. Aj keď to bude náročné, pretože títo klienti nepoznajú slovné spojenie slušné správanie.“

„A ktorého?“ z očí jej šľahali plamene zvedavosti.

„Jahoda tel.“

„A ty to máš celé pod palcom?“

Prikývla som s patričnou hrdosťou. Vtom mi napadlo: „Mám niečo, čo ti zahojí tvoje polámané srdce,“ zažiarili mi oči.

„Dúfam, že to nebude ďalší chlap. Od tých chcem mať až do smrti pokoj,“ povedala odhodlane.

„Niečo oveľa lepšie,“ strčila som jej pod nos tortu, ktorú som včera urobila, nie, nepiekla som ju. Rada som skúšala všetko nové.

„To je čo za zázrak?“ pohľadom prechádzala po nevábne vyzerajúcej mase.

„Zázrak menom raw torta.“

„To je to bio, čo všade propagujú?“

„Čo si ma nepočula, že to je raw?“

Tieto novinky išli vždy mimo Kaju. Ja som tiež marketingové oblbovačky nesledovala, ale keď na ne vymýšľam reklamnú kampaň, jednoducho to cezo mňa prejde, či chcem alebo nie.

Podala som jej kúsok torty a vysvetlila som: „Je bez cukru, bez múky, čistá fruktóza. Korpus je z orechov, datlí a fíg, plnka z avokáda a surového kakaa.“ Namiesto raw som tentoraz povedala surové, aby toho na Kaju nebolo príliš.

„Nebudem klamať, vyzerá to ako zhnité banány popučené vidličkou,“ ohŕňala svoj malý špicatý nos.

„A preto by si sa do toho mala čím skôr pustiť, aby tie banány nezhnili ešte viac,“ pristúpila som na jej hru. Nemalo zmysel vysvetľovať jej, čo je agáve, a ako pozitívne vplýva na ľudský organizmus, ani to, že tam nie je ani jeden banán a hnedá farba je z raw kakaa plného antioxidantov. Ani som netušila, koľko informácií sa na mňa nalepí v práci, v tomto prípade išlo o kampaň pre lekára, ktorý vyznáva zdravý životný štýl. A potom nenoste si prácu do súkromia, dá sa to vôbec? „Tak, čo Tomáš?“ spýtala som sa mojej neveriacej kamarátky.

„Nie je to zlé. Počkaj, dám si ešte tieto dva kúsky a potom ti poviem,“ na jej tvári sa rozlieval blažený pocit, rástol priamo úmerne s prijatou fruktózou.

KAPITOLA TRETIA

Zo super zdravej raw torty (teda aspoň zatiaľ je raw zdravé, ale o niekoľko mesiacov môže byť všetko úplne inak, pretože za super zdravé vyhlásia, napríklad cukor z fialovej repy alebo bravčovú masť alebo kokosový tuk alebo nejaké semienka z Ghany) som si zobrala aj do práce. Tešila som sa, ako si ňou upokojím rozburácané nervy po stretnutí s najváženejším klientom od existencie Fabriky na reklamu – pánom Važanským. Ešte aj priezvisko mal „vážené“.

Ako som vedela, že budem mať nervy na dranc? Po niekoľkoročných skúsenostiach v tejto brandži si dovolím vyhlásiť, že ma už nedokáže prekvapiť takmer nič, a keď k tomu pripočítam môj šiesty zmysel, je to stopercentná pravdepodobnosť, že veľký klient rovná sa veľké pchanie sa do zadku.

Večer, alebo skôr už v hlbokej noci, keď moja, mužom ohrdnutá a opitá kamarátka odišla, dokončila som návrh pre Jahoda tel. Len čo som prišla do kancelárie, poslala som ho Kamilovi, aby mu dal reálnu podobu. Nezaobišlo sa to bez hundrania, pretože pedanti neznášajú zmenu a nové veci, takže chvíľu trvalo, kým sa s tým Kamil vyrovnal.

Veľké, ale ozaj veľké latte, už trónilo na mojom stole a ja som čakala na môjho nového klienta. Bola som pripravená, bolo nemožné prekvapiť ma.

Keď sa ozvalo krátke zaklopanie na dverách mojej kancelárie, narátala som do desať, aby som pôsobila dôležito, a až potom som išla otvoriť.

Moja príprava bola na nič, pretože len čo som pána Važanského uvidela, nohy sa mi roztriasli ako školáčke pri maturite. Prišla rana v podobe charizmatického, sebavedomého chlapa s atletickou postavou a hlbokým pohľadom. Celým telom mi prešiel elektrický náboj. Zvláštne, vždy sa najprv prihlási môj šiesty zmysel s výstrahou. Teraz nič, žiadny signál z mojich útrob, alebo odkiaľ to vlastne vychádza. Sú iba dve možnosti, po prvé – môj signalizačný systém ma práve sklamal, alebo po druhé – muž, stojaci predo mnou, je tým pravým.

„Dobrý deň, som Važanský. Bruno Važanský z Jahoda telu.“

Do reality ma prebral hrubý hlas.

„Som Tatiana Jurčová,“ stisla som jeho mocnú dlaň. „Mám to aj na dverách, aha, tu,“ ukazovák som priložila na moju cyklámenovú menovku, visiacu na dverách, tiež jeden z mojich kreatívnych nápadov. Najradšej by som sa prefackala, aby som sa prebrala, ale nešlo to, moje telo si so mnou robilo, čo chcelo, nevedela som to ovládať.

Ešte toto mi chýbalo, okolo nás sa špacírovala Ida. Tá ma určite hneď prekukne, má nos na všetko.

„Poďte ďalej, nebudeme stáť medzi dverami,“ chcela som čo najskôr zavrieť dvere. Nemohla som si nevšimnúť šéfkin pohľad. Presne takto som si predstavovala význam slov prebodnúť niekoho pohľadom.

Usadila som Važanského do kresla a sama som sa usadila tiež, musela som čím skôr skrotiť moje tancujúce kolená.

Pristihla som sa pri tom, ako ho v myšlienkach bozkávam a ochutnávam jeho plné pery, či sú naozaj také šťavnaté, ako vyzerajú.

Moju zasnenú myšlienku vyrušil jeho melodický hlas. „Máte pre mňa ten návrh?“ spýtal sa priamo.

„Aký návrh?“ zahľadela som sa do jeho sýtozelených očí a nachvíľu som zabudla, že som v práci. Od neho by som prijala akýkoľvek návrh. „Áno, samozrejme,“ snažila som sa hneď opraviť.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Spadol z jahody.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.