Skaly v zlatej kolíske

Nicolas Graf von Rosty-Forgách

Autor: © Nicolas Graf von Rosty-Forgách

Preklad: © Erika Lieser

Grafik: Nicola Lieser

Vydavateľstvo: Elist, Liptovský Mikuláš a Lieser & Lieser Publishing, Viedeň

Rok vydania: 2018, prvé vydanie

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-8197-188-4

ISBN MOBI: 978-80-8197-189-1

ČASŤ I.

VZNIK

Dnes sa dajú ľudia splodiť v skúmavke alebo dokonca aj nepohodlne na vesmírnej stanici. Mňa rodičia splodili, na tie časy a vzhľadom k ich spoločenskému postaveniu dosť nezvyčajne – v lese pri hľadaní hríbov, klasickým spôsobom „z lásky“. S tým sa mi moja matka priznala až vo svojom vysokom veku. Stalo sa tak v jeden krásny septembrový deň na mäkkom machu, v blízkosti malého zurčiaceho potôčika. Možno tu pramení moja láska k lesom a prírode.

V lese som sa ale nenarodil, lež v Prahe 19. júna v roku 1935, kde môj otec pôsobil ako maďarský diplomat. Údajne ma moji dvaja súrodenci, o tri roky staršia sestra Anna prezývaná Anni, a o šesť rokov starší brat Florián privítali radostne. Bola to tiež sestra ktorá z môjho dlhého mena Constantin spravila zdrobneninu „Tani“. Volal sa tak už jej obľúbený poník v maštali a chcela mať podobnú hračku aj doma. S bábikami sa nikdy nehrávala.

Môj otec si ako promovaný právnik a národohospodár zvolil diplomatickú dráhu. Miesto rozprávok som počúval politické diskusie alebo prednášky o cirkevných prikázaniach lebo väčšina mojich príbuzných žila po generácie prísne podľa radikálnej skostnatenej doktríny katolíckej cirkvi.

Moji rodičia sa nespoznali v Sudetoch ani vo Viedni, v Prahe alebo Budapešti ako by sa očakávalo, ale v Ríme.

Matka mi musela stále odznova dokola rozprávať ako spoznala môjho otca. Pre mňa ako dieťa to bola vzácna história.

Môj starý otec, gróf Hohenwald sa vydal v roku 1927 so svojimi dvoma dcérami na cestu, aby ich uviedol do medzinárodného sveta a doplnil im vzdelanie v Ríme, Egypte a Maroku. Na tie časy značne pokrokové. So svojimi dcérami cestoval sám, pretože jeho tretia žena dala prednosť „tieňu kúpeľov“ v Karlových Varoch. Prvá manželka zomrela na zápal pľúc, druhá, moja stará mama, na tuberkulózu.

September v Ríme musel byť nádherný. Nehanebne krátke šatôčky so šnurovačkou na zadku vtedy vytesnisli nudné cudné sukne. Ľudia udávajúci vtedy v Ríme trend, rovnako ako vo všetkých európskych veľkomestách, tancovali na elegantných hotelových terasách so sektom v ruke už pri raňajkách. Tancovalo sa aj popoludní pri čaji a počas koktejlovej hodiny prebratej z Ameriky a samozrejme aj večer počas „dîner dansante“ (večere s tancom).

Jeho excelencia rakúsky veľvyslanec v Ríme, barón Donatus Reichenwald usporiadal na počesť svojich neterí, dcér grófa Franza Hohenwalda „Lili“ a „Fanny“ veľký ples. Pozvanie vtedy po francúzsky znelo: „Soirée à  heures, cravate blanche“, to znamenalo prísť buď vo fraku, alebo v slávnostnej uniforme s vyznamenaniami a stuhami. Taký ples na medzinárodnom parkete v pulzujúcej dobe čarlestonu bol prirodzene vzrušujúci.

Táto medzinárodná vkusná metropola so svojimi múzeami, peknými budovami a ruinami na sestry hlboko zapôsobila. Samotný hotelový život, nákupy zodpovedajúcej garderóby a doplnkov, kaderník, nezvyčajný pulzujúci hlučný život veľkomesta, to všetko sa im zdalo veľkolepé a ohromne vzrušujúce. Viedeň a Praha – mestá v ktorých sa dobre vyznali – tak pôsobili popri Ríme bezvýznamne.

Prirodzene, ešte nikdy predtým nemali dcéry možnosť byť pozvané na veľvyslanectvo. Vedeli, že veľvyslanec zastupuje vládnúcu hlavu štátu určitej krajiny. Donedávna to bol ešte sám cisár František Jozef. Len málo aj dôležitých krajín si vysielalo veľvyslancov navzájom. Inak boli vyslanectvá bežné.

Fanny stála so sestrou a otcom vo vstupnej hale. Čakali, kedy im sluha odnesie kabáty do šatne. Fannyine enormné vzrušenie z uplynulých dní sa vystupňovalo až do neskrotného vzrušenia.

Celkovo najdôležitejšou otázkou pre Fanny bolo, kto bude jej partnerom pri stole.

Pri otvorených dvojkrídlových dverách vedúcich do sál zdravil veľvyslanec so svojou rodinou, manželkou a dvoma synmi, prichádzajúcich hostí. Fanny ako slobodná kontesa sa pred ním musela zľahka ukloniť a jeho žene, tete Clothilde ako aj všetkým vydatým dámam v spoločnosti pobozkať ruku. Teta si Fanny k sebe pritiahla a pobozkala ju:

„Je to už dávno, čo som ťa ešte ako malú Fannynku videla v Janoviciach pri Rymarove! Vtedy sa u vás podarilo Donatusovi zastreliť toho obrovského jeleňa. Pekne si vyrástla. Svojich bratrancov Maxa a Feryho ešte nepoznáš“, ukazujúc na svojich synov, „Fery bude dnes tvojím spoločníkom pri stole, tam budete mať čas sa spriateliť.“

Kvôli hosťom ktorí stále prichádzali museli postupovať rýchlo ďalej.

„Servus Fanny.“

„Ty si Fery?“ spýtala sa podávajúc mu ruku.

„Žiaľ nie, ja som Max.“

„Ach tak, tak potom ty si Fery,“ povedala napokon tomu druhému.

„Presne tak. A hneď si ma môžeš zapísať do svojho tanečného diára. Prvý tanec patrí mne.“

Fanny bola trocha sklamaná výzorom svojho bratranca. Nič však na sebe nedala badať a ďalej pokračovali s otcom a sestrou k veľkému stolu na ktorom bol na kartičkách podľa abecedy uvedený zasadací poriadok.

Lili sa nevedela zdržať a zašepkala svojej sestre do ucha: „Veľa krásy tí dvaja od Boha nedostali, dúfajme aspoň že vtedy keď rozdával rozum zdvihli ruku a zakričali Tu!, lebo ja mám pri stole Maxa.“

„To je trochu priveľa cti. Zdá sa, že teta Clothilda nehľadá pre svojich synov len priateľstvo, ale že to v našej rodine ženie k incestu.“

„Myslíš preto lebo by sme sa mali vydať za svojich dvoch bratrancov? Ukrutná predstava. Ale z hľadiska príbuznosti by to bol až tretí stupeň.“

„Je to možné, ale keďže ocko a náš starý otec sa oženili so sesternicami prvého stupňa nasledujúcimi po sebe a tiež sa medzi sebou neustále rozmnožovali aj ďalší príbuzní, to by už incest bol.“

„Asi máš pravdu. Zázrak že sme vôbec normálne,“ vyjadrila sa k tomu Lili.

„My? No, ty akurát tak len navonok.“

„Čo tým chceš povedať? Myslíš že ty si normálna?“ prskala Lili.

„Prinajmenšom by som sa nikdy za takého idiota ako je Max, nevydala.“

„No a ja už vôbec nie!“

„Nie? To mi odľahlo.“

Keďže tie dve v Ríme nikoho nepoznali, stáli tam samé a ďalej sa navzájom podpichovali. Podišiel ku nim milý taliansky súrodenecký pár, očividne poslaný hostiteľmi. Vzájomne sa predstavili a začali spolu komunikovať po francúzsky. Postupne sa pridali ďalší hostia.

Presne o deviatej hodine zaznelo pozvanie k stolu. Už po pár vetách si Fanny pomyslela: „Ach, ty úbohý hlupák, ty si naozaj zabudol pri rozdeľovaní rozumu tú ruku zdvihnúť.“

Po jedle sa presunuli do salónov, podávali sa drinky. Fanny sa pripojila k skupine kde stála jej sestra. Ihneď jej zašepkala:

„Poď niekam nabok nech si môžeme v kľude poklebetiť.“

Fanny svoju staršiu sestru s radosťou poslúchla a zmizli ešte skôr ako kapela začala hrať. Po prvom tanci poprosila svojho spoločníka ktorý jej, ako sa očakávalo neustále šliapal po nových saténových topánkach aby ju odprevadil naspäť k sestre.

„Ale ja prídem znova, musíš mi venovať ešte minimálne jeden tanec.“

Fanny sa neovládla a rovno z nej vypadlo: „To by som si musela zaobstarať pevnejšie topánky milý Fery. Myslím že bude lepšie keď sa ďalšieho tanca zriekneme.“

„Bolo to až také zlé? Mamu som veru varoval, vedela že neviem tancovať “ povedal zarazený Fery.

„Veď sa to ešte môžeš naučiť, potom si opäť zatancujeme,“ usmiala sa, nechala tam Feryho stáť a vrátila sa k svojej skupinke.

„Poviem ti, bolo to utrpenie, je to jednoducho degenerovaný blbec,“ zašepkala Lili do ucha.

„Môj nebol o nič lepší,“ odvetila Lili.

Princ Nicolas Hochegg, strýko ktorého milovali a ktorý sa náhodou tiež nachádzal v Ríme sa pridružil do kruhu. Fanny intenzívne pozorovala tanečný parket.

Predovšetkým hrdých maďarských magnátov v ich nádherných farebných rúchach, priliehavých nohaviciach, čižmách, po bokoch zahnuté šable... V porovnaní so zvyškom šľachty mali „niečo do seba“. Ženské srdcia „zlatých rokov dvadsiatych“, ako aj Fannyne, silno bili.

Fanny, moja matka bola drobná, útla s hnedými očami a vlasmi. Pôsobila ešte skoro detsky, nebola určite žiadna krásavica ale mala hrejivé hádam až trochu naivné vyžarovanie. Jej líca horeli od vzrušenia. Jeden z tých „Maďarov“, zo všetkých najvyšší sa jej zapáčil. Mal rovné husté blond vlasy a oceľovo modré oči. Na celom svete nebol pre ňu nik taký nádherný ako tento statný muž. Ešte aj tancoval ako nejaký princ z rozprávky.

Spýtala sa:

„Vie strýko Nicolas ako sa volá tento veľký Maďar?“ a ukázala na neho prstom.

„Na ľudí sa holým prstom neukazuje,“ poučovala ju sestra.

„Holým neukazujem, mám rukavičky.“

„Dobre,“ upokojoval ju strýko, „myslí toho fešáka? Poinformujem sa, moment.“

„To je jedno strýko, pýtam sa len tak.“

„Je mi to jasné ale aj tak sa poinformujem.“ O chvíľu sa vrátil.

„Ten Maďar sa volá gróf László von Lán-Szépházy a je prvým sekretárom na maďarskom veľvyslanectve. To meno by mohlo byť vášmu otcovi známe.“

Pri ďalšom ohlásenom tanci sa však všetky jej myšlienky krútili len okolo toho Maďara ktorého meno si nevedela zapamätať. Po tanci sa musela strýka opäť na meno spýtať.

„Mne sa zdá že sa jej páči. Volá sa Lán-Szépházy.“

„Strýko Nicolas to má ľahké, vie po maďarsky.“

Keď sa ho aj po ďalšom tanci znova opýtala na meno, strýko rezignoval a povedal: „Aby vedela, ja si myslím že keď sa jej sám predstaví bude si vedieť zapamätať jeho meno lepšie.“

Strýko znova odišiel. Medzitým Fanny dvakrát odmietla ponuku na tanec v nádejnom očakávaní Maďara. Ani to dlho netrvalo a strýko stál pred ňou s krásnym Maďarom ktorého jej predstavil:

„Milá Fanny, smiem jej predstaviť grófa Lászla Lán-Szépházyho?“ a ku grófovi: „moja neter, kontesa Fanny. Neprezradil som jej že jej otec mal isté rozpory s tvojím strýkom Janym.“

„Iste, ale to bolo ešte niekedy na prelome storočí. Odvtedy pretieklo veľa vody, žiaľ aj krvi a aj politických názorov dole Dunajom. Dnes máme dobu spoločnosti národov.“

„To máš pravdu, ale moji milí, teraz ma ospravedlňte, musím ísť prehodiť zopár slov s kňažnou Eleonórou,“ Strýko Nicolas sa rozlúčil.

Keď tohto Maďara Lászla, zvaného Laci, mojej mame predstavovali, myslela si že od vzrušenia omdlie. Tancovali spolu nápadne dlho a často. Laci, o 14 rokov starší ako táto neskúsená dievčina z vidieka bol ňou, nežným vrúcnym stvorením, fascinovaný. Tie „svetové“ medzinárodné ženy ktoré sa náhlili po celej Európe od jedného diania k druhému vnímal len ako nejaké prázdne obaly. Nudili ho.

Bolo to niečo magické a oboch ich to zasiahlo ako blesk! Už po prvom tanci vedeli, že k sebe patria. Našli sa pre život, nie, našli sa dokonca pre večnosť.

Práve tieto dve rodiny sa mali ich manželstvom spojiť. Ešte pred pár rokmi pre môjho maďarského strýka grófa Szépházyho a môjho starého otca grófa Hohenwalda niečo nemysliteľné. Medzi rodinami bola ešte jedna udalosť ktorá vzťah zaťažila. Jeden politický spor.

Po plese ostali sestry so svojím otcom ešte týždeň v Ríme. Laci, „maďarský sen“ mojej matky, strávil počas tohto týždňa každú svoju voľnú minútu samozrejme s nimi, vlastne s mojou mamou.

To môjmu starému otcovi spôsobovalo nemalé problémy, pretože žiadne slušné dievča vtedy nesmelo ostať ani minútu samé so svojím „courmacherom“ (ctiteľom). Jej sestra ako „chaperon“ (gardedáma) nebola dostatočnou zárukou a tak keď otec nemohol, poslúžil ako gardedáma už zmienený strýko Nicolas. Týždeň ubehol ako voda, mojej matke padlo lúčenie zaťažko ale plánovaná trasa sa musela dodržať. Fanny sa utešovala, že Laciho opäť uvidí na spiatočnej ceste.

Cesta trvala dvadsať dní, počas ktorých musela Fanny na svojho Laciho ustavične myslieť. On bol na tom rovnako. Opäť naspäť v Ríme si boli obaja - aj keď sa skoro ešte vôbec nepoznali – svojimi citmi takí istí, že Laci požiadal otca o Fannynu ruku. Lacimu pritom pomohla jeho vlastná prirodzená zdvorilosť.

Vtedy po plese na veľvyslanectve pozval Gróf Hohenwald celkom spontánne okruh svojich známych na raňajší sekt. Na Fannyno naliehanie bol pozvaný i Laci. Ten pri svojom príchode v plnej hotelovej hale náhodne narazil na hostiteľa ktorý sa chcel poponáhľať za svojimi dcérami:

„Dobré ráno milý Karli, dúfam že si sa aj keď krátko ale predsa dobre vyspal. Ešte raz ti ďakujem za tvoje milé pozvanie“ pozdravil ho podávajúc mu ruku.

Prv ako môj starý otec stihol odpovedať povedal Laci :„Moment!“ a úplne nečakane pokľakol pred očividne prekvapeného Hohenwalda.

„Prepáč ale máš rozviazanú šnúrku na pravej topánke, mohol by si zakopnúť,“ povedal Laci a zaviazal mu ju akoby to bola tá najsamozrejmejšia vec na svete.

„Tisíckrát vďaka milý Laci, skutočne milé od teba. Aspoň vidíš ako zle sa o seba starám bez môjho Johana.“ Tak sa volal jeho komorník.

„Áno, sila zvyku sa podceňuje.“

„Ak mám byť úprimný ale nevrav to nikomu, nie som len pohodlný ale žiaľ aj veľmi lajdácky,“ priznal sa mu Fannyn otec.

„To je iste kvôli tvojmu umeleckému črevu. Fanny mi prezradila, že píšeš knihy a rád skladáš básne.“

„To ti naozaj prezradila?“

„Áno, vravela že tvoje básne sú humorné.“

„Nuž, teší ma že to takto vidí. Moje básne sú skôr oplzlé, do spoločnosti nevhodné. Vskutku mi robí radosť pozorovať či nimi viem niektorých ľudí šokovať.“

„To by som nečakal. Je málo takých, ktorí si môžu dovoliť šokovať. Môj zosnulý otec to mal tiež rád, matka bola z toho zúfalá.“

„Boli jeho obeťami tiež staré panny?“

„Bohužiaľ nielen tie. Tiež bol diplomat a v neposlednom rade veľvyslanec na španielskom dvore za čias cisára. Rád šokoval kolegov z krajín, ktorí si svoje posty získali len pomocou úplatku.“

„Vieš, mne pri stole cicali nervy vychovávateľky detí a ich strojené maniere. Vštepovali deťom že ich rodičia sú zástupcami Boha na zemi. Zvlášť ma bavilo ukázať im tú moju božskú stránku. Väčšinou pri tom zbledli alebo sčervenali a nevedeli či majú plakať alebo sa smiať. Je to taká moja sadistická vlastnosť. Ale teraz by sme už mali ísť k hosťom.“

Vďaka tejto neočakávanej situácii s rozviazanou šnúrkou si Laci získal Fannyinho otca. Bol to dôležitý krok k získaniu ruky jeho dcéry. Obrovský rozruch vyvolalo nielen to že sa poznajú len krátko, ale aj to, že Fanny ako 21-ročná bola mladšou dcérou grófa Hohenwalda. Lili sa cítila odstrčená a dostala záchvat plaču.

Môj starý otec - od prírody kľud milujúci človek - sa zásadne, až po túto cestu, nikdy nezaoberal výchovou svojich dcér a už vonkoncom nejakými zásnubami. A teraz sa telegrafické linky medzi Československom, Maďarskom a Rímom rozžeravili. Bolo rozhodnuté že ostáva rok na to, aby sa obe rodiny zblížili.

NEZVESTNÝ

Dlho som na tento moment čakal, konečne som sa blížil k splneniu si svojho sna! Od svojich dvanástich rokov, ešte v Európe, keď som začal čítať „mayovky“, som bol nadšený myšlienkou žiť v pralese a viesť dobrodružný život. Nadšenie sa nakoniec zmenilo na posadnutosť. A teraz v mojich šestnástich rokoch sa toto želanie splnilo v Čile. V jednom z nákladných vozidiel, ktoré prevážali drevo z píly do Valdivie som sa viezol smerom k skutočnému monte „virgen" (nedotknutému pralesu, ako Čiľania nazývali svoju džungľu).

Ticho, meravo, trochu nepohodlne som sedel medzi správcom Alarcónom a vodičom. Snažil som sa pôsobiť ľahostajne aby nikto nezbadal môj nepokoj a zvedavosť. Samozrejme že som sa cítil neistý a nejako osamelý. V tej dobe som bol ešte holobriadok, ale minimálne o 20 cm vyšší ako Alarcón a to som ešte stále rástol. Moje veľmi chabé oblečenie bolo v úbohom stave: opotrebované jazdením a ostňami, spálené ohňom, bolo až príliš vidno že už zažilo svoje. Moje obrovské topánky mi už boli dlho malé a bolestivo ma tlačili, kožené „pierneras“ (nohavice), dar od mojej červenovlasej domácej, trochu prikrátke.

Výzor dona Hernána, nazývaného Alarcón naozaj naháňal strach. Jeho chôdza pripomínala kohúta. 36-ročný, nízky a svalnatý s hustými, strapatými čiernymi vlasmi a divokou bradou ktorá pokrývala celú jeho tvár a z ktorej vyčnieval veľký nos. Avšak jeho pichľavé oči, malé a hnedé, sa podobali mojim. Vždy bol oblečený ako „huaso", v kroji čílskych roľníkov: kastílsky klobúk, krátke čierne bolero, široký „faja“ (pás cez brucho). Na čižmách na vysokých podpätkoch mal veľké strieborné jazdecké ostrohy. Jazdil na čiernom koni menom Diablo a v daždi a zime nosil čierne dlhosrsté „manta castilla" (vrece), ktoré pokrylo koňa aj jazdca. Stretnúť túto temnú postavou by nejedného vydesilo.

Z Valdivie sme jazdievali asi 70 km južne do mesta Huequecura. Mesto pozostávalo z dvoch domov, vlastne chalúp, na „Punta de ripio“ (konci štrkovej cesty). Iba odtiaľ sa mohlo s vozidlami jazdiť po štrku celý rok. Bola tiež jedinou cestou do Santiaga. Z viac ako polovice pozostávala zo štrku, plná výmoľov, a vtedy nazývaná „Panamericana“. V zime brána do sveta, pre mňa dvere k skutočnému životu v divočine.

Odtiaľ sme pokračovali 40 km po nespevnenej poľnej a lesnej ceste smerom k „Colina de las Ánimas“ (hora duchov). Náš cieľ, plocha troch oblastí s viac ako 16 000 hektárov pradávneho, nedotknutého lesa. Patrila rôznym majiteľom. Táto oblasť bola prenajatá spoločnosti Fadema.

V polovici cesty sme vystúpili pri usadlosti pozostávajúcej z chalúp. Tu na nás čakali kone. Farma patrila jednej 92-ročnej legendami opradenej žene. Bola nazývaná seňora Juana, bola skoro rovnako vysoká ako ja, štíhla a chodila vystretá ako svieca. Nosila po členky dlhé šaty z predchádzajúceho storočia a vždy slamený klobúk. Už z diaľky bolo možné rozpoznať jej nemecký pôvod. Ako sa dostane takáto žena do tejto oblasti? Neočakávaný zjav! Vyžarovala zvláštnu, tajomnú „auru“.

Ešte som nepoznal dramatické zážitky s vraždou a zabitím ktoré si rozprávali ľudia o onej osobe. Až v priebehu roka mi ich objasnil jej život, ktorý by mohol vyplniť niekoľko zaujímavých románov. Prišla sem v roku 1880 ako prvá usadlíčka. Jej rodičia sa vysťahovali do Osorna z Nemecka v roku 1850 s veľkými ťažkosťami, tam sa aj narodila.

Alarcón ma predstavil seňore Juane pohŕdavo ako „un nuevo“ (nováčika). Potom sme šli do „dobrej izby“, kde sme dostali typický čaj maté. Alarcón porozprával hostiteľke posledné novinky z Valdivie. Sedel som ticho vedľa neho, cítil som sa nadbytočný, bezvýznamný a vôbec nie ako skvelý dobrodruh.

Po našom občerstvení sme nasadli na kone. Až teraz mi Alarcón oznámil môj ďalší osud.

„Aby ste spoznali a naučili sa vážiť si život pracovníkov a drevorubačov, myslel som si že by ste mali pracovať a zarábať tak ako oni. Určite trochu náročné, ale uisťujem vás že už nikdy v živote nebudete mať takúto príležitosť. Je to mimoriadna skúsenosť spoznať prírodu tak intenzívne a v tej prírode ľudí a tiež samého seba.“

„Keď to poviete vy.“

Mne sa to zdalo samozrejmé. Ale čo to skutočne znamenalo, som si nevedel predstaviť ani v mojich najodvážnejších snoch. Don Hernán mi dal ešte jednu dôležitú radu, vlastne asi tú najdôležitejšiu vôbec.

„Ak chcete byť rešpektovaný alebo dokonca obľúbený buďte k ľuďom taký istý a onikajte im. Vedúci a stáli zamestnanci by vás mali dokonca oslovovať don a krstným menom.“

„To si zapamätám.“

„Oblasť San Esteban leží vo svojich takmer 1 000 metroch nad morom najvyššie z našich troch oblastí. Bývať budete o niečo nižšie, na Aguas claras."

Medzitým sme na koňoch prešli cez nedostupnú džungľu plnú ušľachtilých, až cez štyri tisíc rokov starých stromov. Visel z nich nádherný krvavočervený Copihues, čílsky národný kvet a liany. Tento hustý nedotknutý les bol taký rozdielny oproti tomu tropickému na rieke Magdalena v Kolumbii. Nasledovali sme sotva rozpoznateľnú cestu asi 20 km úplne mlčky. Iba Melancólico, typický vták tohto kraja, hvízdal svojím jedinečným jasným a hlasným rozsahom cez tento prastarý les. Jeho melódie ma mrazili na chrbte. Niekoľkokrát sa Alarcón musel presekať svojou mačetou cez „quila“ (bambusovú húštinu).

Náhle sa pred nami otvorila čistina a na nej potôčik. Stáli na nej tri chalupy postavené z doseba zapadajúcich „tapas“ (dosiek s kôrou) na spôsob stanu. Vzadu na chalupách boli dvere z dosiek, ktoré viseli na kožených pántoch.

Z najväčšej chatrče vystúpila asi tridsaťročná miestna obyvaťeľka so sympatickými, hoci typicky indiánskymi, širokými črtami tváre. Čierne, dlhé vlasy mala zviazané.

Don Hernán pozdravil z koňa: „Buenas tardes, doňa María, todo bien? (Dobrý deň doňa María, všetko v poriadku)?“

„Si patrón, estamos vivos, no pasa nada (áno, šéfe, žijeme, nič nového)!“ Bola milá a mala príjemný hlas.

„Dobre, toto je don Tani, váš nový hosť v penzióne namiesto Carlosa.“

Skoro som spadol z koňa! To bolo zdrvujúce prekvapenie! Tu som mal bývať? Takto primitívne som si môj budúci život nepredstavoval! A kto bol Carlos?

Potom sa obrátil ku mne: „Toto je Aguas claras (čisté povodie), naša pobočka. Môžete zoskočiť, doňa María vám ukáže vašu posteľ a ostatní budú tiež čoskoro naspäť z práce. Don Isaías Fierro tu má hlavné slovo, dám mu vedieť. On vás zajtra v práci zaučí a dá vám potrebné nástroje. Vezmite si váš „mochila“ (batoh), lebo ja musím ísť na pílu.“

Myslel som si že mi to chce mimoriadne sťažiť aby sa ma zbavil. Napriek všetkému mi nejakým spôsobom bolo toto „prahovädo“ sympatické. Ja mu ukážem aký vytrvalý viem byť!

„Si claro“, odvetil som mu ako keby som ani nič iné neočakával a dúfal som že nikto nespozoruje moje citové rozpoloženie.

„Bueno adiós, ya se espavilará, doňa María es la mejor casera (dobre, dovidenia, doňa María je najlepšou pani domácou).“

Chytil koňa za „lazo“ (kožené laso) a už aj bol preč. Uvidel som ho až o niekoľko týždňov.

„Bueno, venga venga (dobre, poďte, poďte)“, volala ma majiteľka penziónu.

Mohol som si vybrať jednu z chalúp. Vlastne mi to bolo jedno, ešte som musel spracovať svoj prvotný šok.

Radila mi: „Don Tani, vezmite si túto chatrč v ktorej spávam aj ja. Vietor tu počas studených nocí fúka dovnútra menej. Mimochodom, dnes vo váš prvý deň by ste si mali ísť ľahnúť o niečo skôr ako ostatní pracovníci vonku vedľa ohňa, potom budú všetci to miesto akceptovať ako vaše.“

„Bueno, si Usted lo dice (dobre, keď poviete), môžete mi povedať kto bol Carlos?

„Oh, Carlos… Nikto. Bol zavalený stromom.“

Pekná príhoda, pomyslel som si keď tu niekoho privalí strom, už tu viac nie je nikým.

Šli sme do chalupy. V strede bolo otvorené ohnisko, vľavo a vpravo od neho asi 20 cm nad zemou široká posteľ z dosiek pokrytá hovädzími kožušinami, zakaždým tri vankúše a ploché vrecia ako prikrývky plnené jemným senom. Don Hernán jej zohnal dostatok vriec na múku aby z nih mohla ušiť prikrývky. Vždy na jar sa vyprali. Tieto lôžka boli celou jej pýchou. Vysvetlila mi, že dosky sú osadené tak aby sa do nich nemohli zahniezdiť potkany.

V zadnej časti chaty stálo šesť vzájomne vedľa seba postavených debien ktoré tvorili policu. Jedna mi bola pridelená. Do nej som si vložil batoh s mojou cennou lekárskou knihou. Potom som sa rozhliadol po blízkom okolí. Voda na umývanie sa dala priniesť pomocou vedra vyrobeného z dvojgalónovej (približne 9 litrov) plechovice v ktorej bol pôvodne hovädzí loj. Kulinárska náhrada za olej, masť alebo maslo, ktorých som sa musel na najbližšie roky zriecť. Ako toaleta slúžila príroda.

Za súmraku sa vrátili zvyšní desiati muži s dvoma 2 yuntas (volskými záprahmi), ktoré viedol šéf, don Isaías. Bol nízky a zavalitý, ako ostatní s tvárou ošľahanou od vetra, všetci mali obuté sandále zhotovené zo starých pneumatík. Keď ma doňa María predstavila, neprejavili žiadne emócie, len mi kývli. Vyzerali úplne vyčerpane. Len niekoľko z nich si medzi sebou tykalo. Volali sa priezviskami. Fierro ako ich zamestnávateľ a ja sme boli oslovovaní „don“ a krstným menom. Don Isaías ako šéf skupiny bol jediným oficiálnym zamestnancom, zvyšní neboli administratívne registrovaní.

K maté a tortile sme si posadali na lavice okolo ohňa. V údajne lepšej chate spala doña María s Fierrom a jedným ďalším pracovníkom, oproti ja s dvoma ďalšími. V susednej chate spali zvyšní šiesti. Tretia sa využívala ako kuchyňa, pracovňa aj obývačka.

Spoločné spanie nebolo také zlé ako som si v prvom okamihu predstavil. Samozrejme že sme spali relatívne natesno, ale oblečení, pretože noci skutočne teplé neboli. Nikto nechrápal alebo nesmrdel viac ako ja sám. Kvôli otvorenému ohňu v kuchyni sme sa po krátkom čase stali vyúdenou šunkou skrz naskrz. V spiacej chatke nikto nehovoril. Dokonca aj inokedy boli pracovníci na slovo skôr skúpi. To malo svoje dobré dôvody, na ktoré som ešte len mal prísť.

Bez debaty, necítil som sa vo svojej koži, dokonca som sa cítil veľmi zle, ale snažil som sa pôsobiť pokojne. Mýlil som sa. Nezdalo sa, že toto bude príbeh nejakého romantického dobrodružstva.

Prvú noc som nespal. Zrovna v tú noc som musel spracovávať moju blížiacu sa smrť počas požiaru a následné znovuzrodenie. Pritom som si uvedomil že sa mi zmenilo vnímanie života: dôležitá bola už len prítomnosť. Spomenul som si na slová, „ži vďačne, potom zabudneš na sťažnosti“ a pýtal sa sám seba kto mi to vlastne povedal. Po dlhom premýšľaní som si spomenul - moja milovaná múdra stará mama. Každá myšlienka ústila do ďalšej, až späť do môjho detstva a celého môjho doterajšieho života.

ZLATÁ KOLÍSKA

Predtým nebolo všetko lepšie alebo horšie, iba iné...

Moje prvé spomienky z detstva sa spájajú so stretnutím so strachom. My tri deti, mal som asi dva a pol roka, sme sa všetci spolu kúpali vo veľkej vani, keď z nej zrazu moji súrodenci s hlasným krikom a šplechotom vyskočili von. Ja som tam ostal celkom sám, pozorujúc plávajúce hnedé obrazce. Krik privolal našu maďarskú „tetu“ (ako sa u nás nazývali detské sestričky), ktorá keď ten neporiadok zbadala, vytiahla ma z vane a hroziac mi ma holého a mokrého strčila do veľkej tmavej skrine: „Aby si toto už nikdy viac neurobil! A keď budeš kričať, prídu myši a celého ťa ohlodajú!“

Pochybujem že práve to ma naučilo čistotnosti, ale minimálne mi tá nočná mora a panika dopomohli k tomu aby som na tento zážitok nikdy nezabudol.

Panika ma premáhala do takej miery že som žalostne reval až kým neprišiel náš šofér Camilo a neoslobodil ma. Camilo si to mohol dovoliť. V našej domácnosti sa staral o porozumenie: maďarská teta ľúbila nášho nemeckého šoféra a od tejto príhody už aj ja. Žiaľ, bol prvý z nášho personálu ktorého v roku 1939 povolali do vojny a ktorý krátko na to padol. Všetkým nám veľmi chýbal a boli sme z toho smutní. Jeho smrťou sme utrpeli šok, ktorým sme si uvedomovali vážnosť vojny.

Druhé načo si spomínam nie je tiež nič príjemné:bol to pocit ohrozenia! Zabalený v kope diek, na rukách nejakej ženy oblečenej v bielom, pozoroval som skupinu pôsobivých lietadiel, ktoré robili pekelný hluk. Pod balkónom vo vyrovnaných radoch pochodovali vojaci. Deň bol pochmúrny a pocit skľučujúci. Táto spomienka ma sprevádzala po celý život a ako dieťaťu sa mi o tom často snívalo. To sa stalo pred mojimi tretími narodeninami, ako som sa neskôr dozvedel z matkinho denníka. Išlo o vojenskú prehliadku československej armády v Prahe. Už o rok neskôr pochodovali pod tým istým balkónom vojaci Wehrmachtu a ich lietadlá preletovali ponad Prahu.

Moja tretia spomienka bola ponaučením do života: po kúpaní som celkom nahý sedel v tureckom sede na bielom stole a obhrýzal si necht na palci na nohe. Pritom som nemotorne spadol zo stola na zem. Po prvotnom šoku nastúpila bolesť. Tak som sa pádmi na tvrdú zem zavčasu naučil spoznávať realitu života.

Hoci som sa, „samozrejme“, už od narodenia cítil byť Maďarom, mojím fyzickým domovom bol zámok Janovice u Rymarova, majetok mojej matky. Tu sme žili s lesným a horským duchom „Krakonošom“ v jeho rozprávkovom lese o ktorom vzniklo veľa rozprávok. Ešte dnes si spomínam na detaily, dojmy a najmä cítim vôňu tejto prekrásnej domoviny môjho raného detstva.

Náš Zámok Janovice bol obrovský komplex budov, v typicky žltých rakúskych farbách, ležiaci pod 1 490 m vysokou horou Hrubý Jeseník, „Altvaters“ - ako ju nazval Hitler, v Sudetoch. Pred silnými búrkami bol chránený sviežimi zelenými kopcami. Príjazd k jeho veľkej oblúkovej bráne viedol cez kamenný most ponad potok cez hospodárske budovy pred zámkom. Pred strážnym domčekom vedľa vchodu stával vrátnik v tmavošedej uniforme a čiapke, hostí zdravil hlbokým úklonom a nás deti širokým úsmevom. Starého pána Dreschera sme milovali. Na múriku vedľa jeho strážneho domčeka rástol bambus z ktorého nám občas vyrezával malé píšťalky.

Menšia, stará časť zámku s veľkou vežou, pôvodne poľovnícky zámoček, bola postavená v roku 1465. V 19. storočí boli k nemu pristavené ďalšie krídla a tri okrúhle veže. Napriek veľkosti pôsobil celý komplex, možno vďaka svojej farbe a dobrej polohe lákavo a ochranne.

Tento kus pôdy som zažil ešte ako súčasť nemeckej ríše. Samozrejme som ešte nemohol tušiť že krajina ležiaca na hranici so Sliezskom, bola 20 rokov po 1. svetovej vojne súčasťou novovzniknutej Československej republiky a predtým stáročia ako Morava, provincia Rakúsko-Uhorskej monarchie. Od raného detstva som však vedel, že budem dedičom tohto majetku. Brat Florián mal ako starší zdediť maďarský majetok a zámok môjho otca. Práve preto absolvoval jeho školu na internáte v Gödölo v Maďarsku.

Kvôli drsnému podnebiu žili moji predkovia z matkinej strany radšej na svojich iných majetkoch v Čechách a Rakúsku. Do Janovíc ich nalákala len poľovnícka sezóna. Počas dlhej a tuhej zimy - mínus 35 stupňov, čo nebolo nič neobvyklé - pokrýval túto oblasť hlboký sneh. V lete naopak, bývalo až pekelne horúco. Svieže údolia a voňavý rozprávkový les ponúkali potom ochranu v svojom tieni.

Náš otec bol počas 2. svetovej vojny povolaný na ministerstvo zahraničia do Budapešti. Kvôli nášmu majetku v Sudetoch (dnešné Česko) a v Hornom Uhorsku (dnešné Slovensko), aj kvôli nášmu roztrúsenému príbuzenstvu, sme aj my deti veľa cestovali sem a tam medzi Rakúskom, Maďarskom a protektorátom Čiech a Moravy. Matka sa pri nás nezdržiavala dlhšie ako niekoľko týždňov a  otca sme vídavali ešte zriedkavejšie.

Ako malé dieťa som mal panický strach z tmy. Až v mojich deviatich rokoch, v Maďarsku, som mohol mať na nočnom stolíku vlastnú lampu. Dovtedy som sa často v posteli pomočil. Ten pravý dôvod bol, že som sa kvôli potkanom a myšiam bál ísť v tme po nočník. Hoci v skutočnosti v zámku žiadne potkany ani myši neboli.

Skoro každú noc ma strašil ten istý sen: obrovská myš, skôr kengura – volal som ju „Wuwu“ – sedí a pozoruje ma ako cikám na nočníku konča postele. Žiaľ, sen to bol len sčasti, v skutočnosti som sa nevycikal do nočníka ale do postele. Odhliadnuc od strachu z potrestania, patrilo samotné pomočenie sa do postele k mojim najhorším zážitkom v detstve. Ráno som si od hanby prial, a zakaždým odznova, aby som sa prepadol rovno pod zem.

„Strašenie ma“ zatváraním do tmavých skríň trvalo dovtedy, pokým u nás bola teta. Ostatné tresty, ako stáť v kúte a bez povolenia sa otočiť, kľačať na suchom hrachu, strčiť hlavu do studenej vody vo vani, dostať trstinovou palicou po špičkách prstov a podobne,to už boli telesné výchovné metódy vychovávateliek a učiteliek. Zdali sa mi podstatne jemnejšie a veľakrát som si ich aj zaslúžil, lebo im väčšinou predchádzali moje návaly zlosti, vzdoru, kopance alebo kopnutia. Raz som naozaj hlboko pohrýzol svoju úbohú sestru do ramena. Pritom to počas môjho detstva bola pre mňa tá najdôležitejšia, najbližšia a najmilšia osoba.

Musím si priznať že trestami som sa z krátkodobého hľadiska nestal poslušnejším, ale že som sa na vlastnej koži naučil rozoznávať dobré od zlého a predovšetkým znášať bolesť. Hlavne to posledné mi veľmi často pomohlo v budúcnosti. Neboli sme len trestaní, boli sme aj odmeňovaní formou pochvaly. To sa však mňa príliš netýkalo, bol som len zriedkavo „poslušný“.

Keďže som ešte nedokázal vysloviť slovo „mademoiselle“- slečna, premenoval som našu francúzsku učiteľku na „madi“. Madi bola Bieloruska, mala perfektnú výslovnosť a my deti sme ju mali veľmi rady. Ako prvú reč sme sa museli začať učiť francúzštinu a aby sme sa odnaučili maďarský prízvuk, rodičia sa v mojich piatich rokoch rozhodli že je najvyšší čas prepustiť našu maďarskú tetu a vymeniť ju za naozajstnú vychovávateľku. A tak sme dostali našu druhú obľúbenú „mademoiselle“. Prekrstil som ju krátko na „veľká madi“ a Bielorusku na „malá madi“.

V šiestich rokoch som nastúpil do nemeckej dedinskej školy. Typická vôňa triedy od atramentu, ceruziek, kriedy ako aj detí, ktoré sa umývali len v sobotu, mi ostala navždy nepríjemne v pamäti.

Raz som prišiel do školy z nejakého dôvodu neskoršie. Bolo mi to veľmi nepríjemné. Plačúc od hanby som vošiel do triedy, deti už sedeli a rannú modlitbu „Milý Bože, ochraňuj nášho vodcu Adolfa Hitlera, našu vlasť a všetkých vojakov, ktorí ju bránia,“ už mali za sebou. Hanbil som sa vystrieť ruku a pozdraviť povinný pozdrav „Heil Hitler, pani učiteľka“, dokonca vôbec na ňu pozrieť. Myslel som si že svet sa zrúti čo sa samozrejme nestalo. Učiteľka videla moje pochybnosti a usúdila, že som tým sám už dostatočne potrestaný. Tento zážitok bol pre mňa taký nepríjemný, že odvtedy som sa vždy snažil o dochvíľnosť. Tak sa potvrdilo príslovie „Trpenie je učenie“.

V nedele vozieval náš kočiš z asi 2 km vzdialeného mestečka farára a organistku na omšu do zámockej kaplnky. Kaplnka bola každú nedeľu plná na prasknutie. Úder deviatej hodiny vtiahol našu rodinu dnu, potom všetci vstali. Prvé dve lavice vpravo a vľavo boli vyčlenené pre nás a našich hostí. Keď sme si posadali, zazvonilo a za zvuku harmónia vstúpil kňaz s miništrantami.

Musím priznať, že byť privilegovaný som si vtedy jednoznačne vychutnával. Dnes už viem, že nikto neznamená viac len kvôli menu, titulu alebo majetku, ale len kvôli vlastným schopnostiam a múdrosti.

Kedysi normálne tradičné skutočnosti sa nám dnes istotne zdajú nadsadené, zbytočné a značne prehnané. Napríklad my sme našich rodičov až do ich smrti oslovovali výlučne či už v maďarčine alebo nemčine v tretej osobe. Každé ráno a večer sme obom pri pozdrave pobozkali ruku. Dnes už je to zvyk len v islame. Vo francúzštine sme im onikali. Tým sa zámerne docielil určitý odstup, aby sa deťom vštepil rešpekt k rodičom.

Pravdepodobne sme svojich rodičov a zvlášť nášho otca vídali menej ako ostatné deti. To nám však nebránilo v tom aby sme sa s našou matkou riadne maznávali.

Po mojom zaškolení sme v nedeľu smeli, pokiaľ sme nemali významných hostí, obedovať s dospelými v ich malej jedálmi. Samozrejme, rozprávať bolo povolené len na vyzvanie. K základom našej dobrej výchovy patrili aj prísne stolovacie návyky. Jedlo podával komorník, na obed v „cutaway“ (krátkom kabáte), večer vo fraku a služobníci v čiernom obleku s bielymi rukavicami. Keď museli odísť na front, nahradili ich komorné v čiernych šatách s bielymi zásterami a čepcami. Možno to znie nepravdepodobne, ale my deti a iste aj rodičia sme našich zamestnancov brali ako blízkych rodinných priateľov, viacerí z nich pracovali u nás po mnoho generácií.

Vzájomný vzťah bol plný rešpektu porovnateľný s mimoriadne harmonickou pracovnou atmosférou nejakej firmy. Aj vďaka ešte nie všadeprítomným médiám boli želania a sny skromnejšie.

Samozrejme sme vedeli, že okrem Maďarska sa zvyšku Európy vodilo „kulinársky“ horšie. Dokonca počas 1. svetovej vojny ešte biednejšie. Z toho sa Hitler poučil a zaviedol prísne sledovanie potravín. U statkárov bola akákoľvek z potravín prísne kontrolovaná, dokonca sa nesmela ani sliepka tajne zabiť a žiadne vajce a zemiaky tajne skladovať. Išlo o ťažkú zradu s trestom. Špicľov, ktorí ihneď udávali, bolo ako obyvateľov samých. Každý občan Nemecka dostal z obecného úradu stravovacie lístky, ich počet podľa veku. Avšak celkové opatrenie bolo Hitlerom vypočítané pre jeho tzv. „bleskovú vojnu“. Prídely sa tým viac znižovali, čím dlhšie trvala vojna.

Napriek prísnej výchove sme mali pekné detstvo. Našu matku som zbožňoval a ak práve nebola odcestovaná, mohli sme ju každý deň počas veľkej prestávky po raňajkách o pol desiatej navštíviť.

Na túto príležitosť nás pestúnky pod dozorom vychovávateliek špeciálne „nažehlili a vyčesali“, ako šľahačkové tortičky. Naša matka sa potom s nami až do desiatej hrala a rozprávala nám vymyslené historky v jej dámskom salóne, kde mala aj písací stôl.

Muselo to byť začiatkom roka 1942, opäť sme sa raz hrali na vlak, keď vstúpil Johann, starý komorník z čias starého otca, toho času už povýšený na správcu: „Prepáčte, urodzená pani, ale musím žiaľ ohlásiť že dnes bol povolaný náš Ludvig.“

„Nie, skutočne? To je smutné! Veď Ludwig má už predsa cez päťdesiat!“

„Naša dcéra Silvia si myslí že je to pre neho česť, dokonca veľká česť, že môže byť súčasťou víťazného ťaženia nášho milovaného vodcu, bojovať a dokonca zomrieť za vlasť.“ Sarkazmus v jeho hlase sa nedal prepočuť.

„Viem milý Johann že je to veľmi ťažké, hlavne pre mladých ľudí, pre ktorých hnedá znamená ružovú budúcnosť. Nuž, oni nemali možnosť zúčastniť sa poslednej vojny a ani života po nej,“ upokojovala ho mama.

Silvia, ešte ani nie dvadsťročná, bola fanatická prívrženkyňa národného socializmu. Že aj jej matka, zodpovedná za krajčírky a celkovo bielizeň na zámku pracuje pre nás, „kapitalistov“, považovala za nedôstojné. Ani skutočnosť, že jej rodičia ako úradníci spoločne zarábali tak dobre ako náš generálny riaditeľ Dr. Wolfert ju neupokojovala. Svoj socialistický protest prejavovala tak že mala vo zvyku ľahnúť si do záhrady k nášmu bazénu v dvojdielnych bikinách v tej dobe ešte zriedkavých. Tiež si rada sadala vo svojej hnedej BDM uniforme („Bund Deutscher Mädchen“ - Spolok nemeckých dievčat) na lavičku vo dvore, rovno pod okná spálne našich rodičov.

„Urodzená pani majú pravdu, je to už raz tak, deti sú v opozičnej strane k rodičom. Ak urodzená pani dovolia, dovolil som si Ludwigove povinnosti preniesť na chyžnú Miezi. Je tu ešte ale jeden problém. Zámocký personál má teraz len 18 členov čo nebude stačiť počas poľovníckej sezóny. Potrebovali by sme výpomoc.“

„Správne Johann, ako viete v tejto záležitosti máte moju plnú podporu. A keď sme už pri tom, kedy bude hotová rekonštrukcia kúpeľní?“

„No, máme veľké šťastie. Medzi ukrajinskými utečencami sú dvaja ktorí sa vyznajú v murárčine a vedia aj obkladať. Hosťovské kúpeľne na druhom poschodí sú už hotové a zvyšné tri čiastočne tiež.“

„Čo by sme len bez tých zajatých nútených pracovníkov robili? Ukrajinci v stajni, Francúzi v záhradníctve a teraz ešte aj murári. Dokonca to vyzerá tak že sa u nás cítia celkom dobre.“

„Isteže... A ešte aj vďaka zveri u nás nemusia hladovať.“

„To ma teší, dúfajme že to tak ostane, potom po skončení vojny by sme mohli niektorých z nich zamestnať, väčšina z nich sa zdajú byť skutočne milí ľudia. A keď sme už pri tom, ako to vyzerá s prácou v hosťovskom trakte pre rodinu môjho švagra?“

„Priestory na prvom poschodí ktoré zväčša obýva rodina grófa Podolowského sú už čerstvo vymaľované. Aj jedáleň pre panstvo je hotová. S koľkými hosťami počítajú, urodzená pani, tento rok cez poľovnícku sezónu?“

„Bohužiaľ neviem ešte, veľa mužov je predsa na fronte. Kto dostane dovolenku alebo bude vôbec môcť prísť, je ešte vo hviezdach. Ale ešte máme čas. Šťastie je že hostia už nedostávajú ako za čias starého otca, poľovnícke uniformy od nás.“

„Oh, urodzená pani, na to sa ja dobre pamätám aj keď som bol ešte malý chlapec. Môj otec sa musel telegraficky spojiť s ostatnými komorníkmi či sa proporcie urodzených pánov nezmenili. Moja matka si často zúfala že látka, ktorou musela uniformy nadšívať, mala iný odtieň šedej alebo zelenej.“

„Tie problémy si viem veľmi dobre predstaviť, istotne jeden z dôvodov prečo môj otec zrušil tento zvyk. Tohtoročná poľovačka bude pravdepodobne najväčšou záťažou pre kuchyňu. Museli by sme si premyslieť či nezavolám na výpomoc nášho Jánosa, kuchára z Maďarska. Veď dobrá úbohá Betti už nie je najmladšia, mohlo by to byť na ňu priveľa.“

„Ak si smiem dovoliť, vašu urodzenosť by som od toho odradil. Pre pani Scharf by to bol ťažký úder.“

„Čo by ste teda na jej odbremenenie navrhovali, Johann?“

„Mohli by sme jej pod zámienkou že už by mala pomaly začať myslieť na zaslúženú penziu navrhnúť, že sa zamestná dievča na vyškolenie. Marianne, dcéra nášho účtovníka Hermanna by sa na to hodila. Uchádzala sa o miesto chyžnej ale tým, že absolvovala druhý stupeň reálky (základná škola v Nemecku), by bola na tej pozícii oproti ostatným prekvalifikovaná. Dovolil by som si pani Scharfovej navrhnúť aby Mariannu sama povolala k sebe na zaučenie. Tak by to mohlo fungovať.“

„Vynikajúci nápad, Johann. Tisíckrát vďaka, to by bolo zatiaľ všetko.“ Johann smel odísť a my sa hrať ďalej. Najlepšie na tom bolo, že sme mohli ostať s matkou dlhšie, aby nám vynahradila čas, ktorý sme stratili kvôli Johannovi.

Prečo si spomínam práve na tento rozhovor? Správne, bolo to naposledy čo sme sa mohli hrať s našou matkou počas prestávky v škole. Chvíľu na to sa toho veľa zmenilo.

Neskôr v Južnej Amerike ako obyčajný robotník som často na tento rozhovor spomínal. Nemohol som uveriť že existovali časy, kedy bolo mať „len“ 18 sluhov katastrofou.

Ľahko sa zabudne na to že v zámkoch fungovalo všetko ako v luxusných hoteloch, akurát hostia neplatili. A to všetko bez pomoci práčiek, umývačiek, vysávačov, ústredného kúrenia alebo elektrického či plynového šporáka. Mzdy boli vtedy nízke, takže stroje nemuseli byť vynájdené aby nahrádzali ľudskú silu. Že bolo služobníctvo spokojné sa ukázalo o veľa rokov neskôr keď niektoré z týchto dobrých duší ako aj ich deti a vnúčatá, navštevovali moju matku v západnom Nemecku kde si aj ony našli svoj druhý domov. Mojej matke písavali pravidelne na meniny až do jej smrti a spomínali na „pekné staré časy“.

Zaškolenie sluhov mal na starosti správca zámku. Mlčanlivosť o všetkých rozhovoroch, zvyklostiach a tajnostiach panstva bola najvyšším nariadením.

Nábytok v našom „detskom krídle“ na zámku nebol najmodernejší, ale zato útulný a svetlý. Medzi obkladačkami, parketami a vôňou predošlých generácíí sme sa cítili veľmi príjemne a bezpečne. Rodičia bývali na prvom poschodí pod nami. Ich izby pôsobili útulne vďaka pohodlnému, z časti storočnému nábytku.

Na večeru sa rodičia vždy, dokonca aj keď jedli sami, prezliekali. Môj otec mal oblečený dvojradový smoking v tmavomodrej „night blue“ farbe s bielym hodvábnym šálom, moja matka tmavé jednoduché šaty a pretože bola malá, vždy topánky na veľmi vysokých podpätkoch.

Hostia bývali predovšetkým v pravom krídle, kde sa nachádzali aj veľké salóny, prijímacie haly a jedálne. Samozrejme boli ubytované aj komorné, komorníci, kočiši alebo šoféri ktorí prišli s hosťami. Každý si bol vedomý svojej hodnosti a dôležitosti a tak sa aj správal. Jedlo im bolo podávané budúcimi sluhami, ktorí sa zaúčali.

VÝCHOVA A PRÍZRAK

Na Vianoce pricestoval náš otec s mojím bratom Floriánom. Vianoce sú pre všetky deti tým najkrajším časom v roku, ale ako som ja žiaľ zistil, môžu prinášať aj nepríjemné prekvapenia.

Tým, že sme otca často nevídali, pôsobil na mňa svojím veľkým a elegantným zjavom neprístupne. Žiaľ, vtedy som voči nemu pociťoval viac strachu ako lásky. Možno za to mohli aj reči sprevádzané rešpektom, s akým o ňom hovorili vychovávateľky. Dokonca aj u nášho vrúcne milovaného trpasličieho jazvečíka „Otta“ prebúdzal tento významný hosť pocity ohrozenia.

Počas tých Vianoc v jedno nedeľné popoludnie sme v našej útulnej detskej izbe balili sladkosti ktoré pripravil náš zámocký kuchár na zdobenie vianočného stromčeka do hodvábu a staniolu (alufólie) a oba končeky každého zabaleného bonbónu rozstrapkali. Uprostred tejto idylky nás, a predovšetkým nášho psa, prekvapili rodičia návštevou. Otto štekal ako besný, zavesil sa otcovi do drahých nohavíc a pokúšal sa mu ich roztrhať.

Ocko zreval: „Zmizni, ty potkan!“ a svojou vychádzkovou palicou Otta riadne šľahol. Pes zakňučal a odplazil sa. My deti sme začali revať nie kvôli otcovým nohaviciam, ale kvôli Ottovi. Otcova už aj tak podpriemerná obľúbenosť týmto nabrala rázny koniec.

Deň na to v nedeľu počas obeda som nášho otca, vlastne toho „neznámeho tvora“ dôkladne pozoroval.

Večer predtým, pri bozku na dobrú noc mi matka ešte pošepla do ucha: „Ocko to myslel dobre, Otto si to zaslúžil, ešte sa to musí naučiť.“

Spomínajúc si na tieto slová, premýšľal som nad tým aký by za iných okolností mohol teda môj otec byť. Pokúšal som sa dokonca s láskou usporiadať si svoje pocity a pozabudol pri tom na spôsoby stolovania. Doslova som nad svojou polievkou visel, keď ma vychovávateľka upozornila.

„Constantin, narovnaj sa a pri jedení zdvíhaj ruku!“

Počúvol som. Ale o malú chvíľu opäť to isté a prišlo dalšie napomenutie. Pri treťom priestupku už zasiahol môj otec a nahnevaný na mňa hlasno a hrozivo zreval: „Nech okamžite zdvihne tú ruku, okamžite!“

Vzdorovito som mu pozrel do očí a ruku nechal provokatívne zdvihnutú za sebou.

„Tak to už stačí!“ zahromžil, vyskočil zo stoličky, priletel ku mne, zdrapil ma za golier a trielil so mnou do pánskeho salóna. Tam viseli jeho dokonale zoradené vychádzkové palice a jazdecké bičíky. Prehol ma cez kreslo, stiahol mi nohavice a riadne naložil „korbáčom“ na zadok. Zvyšok obeda som musel stáť v kúte tvárou k stene.

Trest som si zaslúžil, veď som ho vyprovokoval a jeho zúrivosť som poznal. Jediné čo mi bolo skutočne trápne a zahanbujúce bolo stáť v kúte pred očami služobníctva.

Zvlášť nedôstojná vec sa udiala ešte aj večer. Trpel som škaredým výsypom na mojom „najcennejšom“, ktorý bitka našťastie nezasiahla. Opatrovateľka mi pod dozorom vychovávateľky musela spodky najprv riadne namočiť, aby mi ich mohla od schrastaveného zadku odlepiť.

Na to všetko sa našťastie čoskoro zabudlo, lebo pestro zdobený vianočný stromček bol už tajomne vystavený v pánskom salóne.

Na Štedrý večer sme čakali v dámskom salóne na znamenie – kým Ježiško nezazvoní zvončekom. Konečne sme mohli vojsť dnu! Tá veľká izba, teraz osvetlená len žiarivými sviečkami stromčeka na mňa hlboko zapôsobila. Ranná hviezda na vrchole stromčeka ktorú tam údajne položil sám Ježiško, sa dotýkala 6 metrov vysokého stropu. Stromček sa mi zdal, malému „štupľovi“, gigantický. Najprv sme prešli okolo stola s darčekmi, aby sme mohli pred stromčekom zaspievať Tichú noc, potom každý z nás musel zarecitovať básničku. Vzrušením sme horeli a pri recitovaní sme sa zasekávali. Konečne sme boli uvedení k stolu na ktorom darčeky ležali rozbalené a viditeľné. Samozrejme sme na stôl poškuľovali už pri vstupe do izby.

No a v tento Štedrý večer sa odohrala v mojej detskej duši dráma. Nedôverčivo som sa matky spýtal: „Je si mama istá, že toto je môj stôl?“

„Samozrejme pokladík! Nech si pozrie veľký rytiersky hrad s padacími mostami, všetkými tými kanónmi, vojakmi a tuná, záchranárske auto. Ak stlačí tlačidlo na streche, auto sa rozbehne. Ak ho stlačí ešte raz, zastane. Šoférovať sa dá týmto kolieskom na konci drôtu.“

Okrem toho tam pre mňa ešte bolo veľa veľkých a malých darčekov. Ja som sa však ani v ten večer, ani neskôr so žiadnym z nich nehral: Ježiško sa pomýlil! Aj napriek tomu, že som mu prostredníctvom vychovávateľky napísal svoje jediné prianie – harmoniku! A tá teraz ležala na stole pred mojím bratom!

Neplakal som, bol som len sklamaný, vlastne vskutku bezradný! Nik sa nesmel dozvedieť že som bol očividne tááák strašne zlý, až mi Ježiško udelil lekciu. Zničený som sa posadil, vyčaril zamrznutý úsmev aby nik nerozpoznal moje duševné rozpoloženie.

Večer už v pyžame pod zámienkou dať svojmu veľkému bratovi dobrú noc som sa ho spýtal: „Tiež si napísal Ježiškovi, že chceš harmoniku?“

„Čo si hlúpy? Tú blbú harmoniku? Dočerta! Určite teraz dostanem aj hodiny hudby.“

„Tak to sa musel Ježiško asi naozaj pomýliť,“ povedal som s malou nádejou.

„Ako môžeš byť tak hlúpy a veriť týmto táraninám? Dospelí sa z teba strašne smejú.“

„Nie som hlúpy.“

„Pravdaže si hlúpy, hlúpejšieho ani niet. Neexistuje žiaden Ježiško ktorý by sa brodil hlbokým snehom, na pleci so stromčekom a vrecom plným darčekov a hračiek pre viac než milión ľudí. Ako si to vlastne predstavuješ? Premýšľaj! Tvoje darčeky pre ocka a mamu im tiež nenosí slávny Ježiško.“

Môj brat ktorý bol nahnevaný kvôli „blbej“ harmonike mi všetko objasnil. Tak som sa dozvedel že rodičom sa môj nápad na darček páčil ale považovali ma preň za ešte príliš malého. Florián sa nástroja ani nedotkol. Vychovávateľka ju napokon predo mnou zamkla z obavy že by som ju začal, ako všetko ostané, zo zvedavosti rozoberať.

V posledný deň Vianoc, predtým ako rodičia odcestovali naspäť do Budapešti oslavovať Silvestra, sme spoločne sedeli na zemi pred horiacim krbom. Dodnes cítim tú vôňu jedličky, sviečok a vianočného pečiva. Pozorovali sme nášho otca ako si triedi cigarety a cigary aby ich mohol poukladať do svojej skrinky. Aj túto vôňu som mal rád. Takto blízko a príjemného som nášho otca ešte nepoznal a bol to naozaj príjemný pocit. So záujmom som sa ho opýtal:

„Prečo si ocko zamyká škatuľky s cigaretami do skrine?“

„Hlúpa otázka,“ odvetila sestra.

„Nemáš poňatia akú to má v dnešnej dobe hodnotu,“ ozval sa brat premúdrelo.

„V stredoveku boli vzácne hrebíčky a korenie ktoré sa vyvažovali zlatom. Dnes je to prakticky tabak,“ vysvetlil mi môj otec.

„Takže ocko už nie je v strednom veku lebo fajčí?“

„Ty si v každom prípade ešte v bábätkovskom veku a hlúpy,“ okomentoval to brat.

„Nemali by ste byť hneď takí drastickí,“ napomenul otec mojich súrodencov a dobrácky sa na mňa otočil:

„On sa to čoskoro všetko naučí. Stredovek je dejepisné obdobie. Vtedy sa korenie do Európy dovážalo po ďalekej a nebezpečnej ceste. Dobrý tabak rastie len v ďalekej cudzine odkiaľ je teraz dovoz do Nemecka nemožný, preto je nedostatkovým a drahým tovarom.“

„Prečo nemožný?“

„Lebo je vojna.“

„Prečo ocko fajčí, keď je to také drahé? Potom predsa spáli celý majetok.“

„Dobrá otázka, lebo tabak robí človeka závislým.“

„Nerozumiem... Oooh! Niečo tu smrdí!“

„Fuuuj! Smrdieť to smrdí už ale naozaj celkom strašne,“ vykríkol Florián.

„Kto z vás vypustil túto plynovú bombu? To je ale odporné, fuj!“ spýtal sa náš otec.

Musel som sa zo srdca smiať, otcove grimasy boli veľmi zábavné.

„Florián, bol to on? Je to vôbec možné zasmradiť takú veľkú miestnosť ktorá vonia jedličkou tak rýchlo? Skutočne bezohľadné!“ Florián zaprel, že by to urobil on.

„Ona Anni? To si ani neviem predstaviť.“

„Nie, samozrejme nie,“ odvetila aj moja sestra.

Toto sa mi zdalo teraz veľmi smiešne: jeden z mojich súrodencov si tesne pod nosom nášho neprístupného, obávaného otca riadne uľavil a zo strachu to popiera. Nevedel som sa ubrániť smiechu. Hroziace nebezpečenstvo som netušil a nevšimol si ho.

„Tani,“ prísne na mňa môj otec pozrel, „to vôbec nie je smiešne! Nech sa okamžite ide von vyvetrať!“

„Ja? Ale ja som to nebol,“ pokúšal som sa značne prekvapený brániť, žiaľ bez výsledku.

Otec zvážnel, nahneval sa a vyhrážal sa mi aby som sa k činu priznal! Mal som čisté svedomie a tak som naďalej popieral. Matka, vycítiac niečo zlé, poznala jeho záchvaty zúrivosti, radšej odišla z dohľadu.

Priniesol si jazdecký bič a nasledovala poriadna bitka na môj ešte z uplynulej nedele nezahojený a chrastami pokrytý zadok. Vtedy som si výprask zaslúžil a priznal si to, ale toto bolo voči mne nefér. Teraz som však od obrovského pohoršenia nevedel ani plakať, ani zo seba vydať nejaké slovo, čo muselo môjho otca ešte viac utvrdiť v tom, že koná správne. Šťastie v nešťastí: môj ešte nezahojený zadok začal zase krvácať a tak som dostal len asi 6 až 7 rán. Bolo to druhý a poslednýkrát v mojom živote keď som dostal od otca bitku alebo ma vyhrešil.

Asi až po 20 rokoch sa mi moja sestra priznala, že to ona bola pôvodcom toho smradu. Bola si istá že viem že to bola ona a že som výprask statočne vytrpel len kvôli nej. Napriek všetkým hračkám čo sme mali sme sa často hrávali na „princeznú a vojaka“. Na takého vojaka, ktorý musí princeznú za každých okolností ochrániť a takého ma videla aj v tomto prípade.

Nasledujúci deň, hlboko dotknutý som sa na moje vlastné počudovanie dobrovoľne skryl do tej istej veľkej tmavej skrine, do ktorej ma inak zatvárali len za „veľké zločiny“ aby som sa s otcom nemusel rozlúčiť. Bol som si istý že ma tam nikto nenájde. Najprv som skriňu dôkladne prehľadal či sa tam neukrývajú myši a potom som si šnúrkou pritiahol zvnútra dvere. Tak sa pre mňa skončili tieto rodinné sviatky, ktoré boli menej ako „peknými“ ale predsa nezabudnuteľnými dňami.

Po týchto Vianociach som môjho otca opäť uvidel až cez prázdniny v Budapešti. Pozdravil som ho zdvorilo bozkom na ruku bez toho aby som mu pozrel do očí, objal ho a pobozkal na líce. Predstieral že si nič nevšimol.

Prázdniny som strávil s mojou sestrou Anni a vychovávateľkou na Balatone, aby sa v jednom špeciálnom penzióne tri týždne liečila moja zmienená alergia. Cez víkendy nás chodili navštevovať z Buda-Pesti (ako sa ešte vtedy mesto volalo) rodičia. Môj otec – špičkový plavec - mal na Balatone vždy najlepšiu náladu. Konečne sme mali príležitosť poznať aj jeho dobrosrdečnú stránku.

V porovnaní s 30-tymi či 40-tymi rokmi minulého storočia je dnešná plavková móda, minimálne pánska, podstatne slušnejšia. Ženy síce nechodili hore bez, ale tenké jednodielne plavky im nasiaknuté vodou zvodne priliehali tak že sa dala rozpoznať každá ich anatomická nedokonalosť. Muži nosili namiesto dnešných „bermúd“ buď „pohár na vajcia“ druh „táng“ alebo viariantu „Veľkonočný ostrov“ – plavky pripomínajúce akýsi kondóm ktorý pokrýval väčšiu časť tela, takže ich uprednostňovali hlavne páni s nešportovou postavou. V každom prípade oboje v mokrom stave odhalili priamo všetky tajomstvá onoho „prívesku“ na ktorom sa „slečinky“ cvičili v pozeraní inam, ale stále vnímať.

Náš otec na našu radosť a zdesenie matky si spomínané plavky vytiahol až po krk a potom zavolal: „Pozerajte deti, takto vyzerajú kamenné figúrky na Veľkonočnom ostrove, svojho času to boli idoly krásy, dnes sú svedkami jednej kultúry ako a aj váš otec.“

Matka – neplavkyňa - sedela v „telových šatách“, ako som ich ja nazýval na brehu jazera v bažine a zdesene volala: „Laci, prestaň! Vyzeráš strašne neesteticky!“

„Je to všetko tvoj muž!“ zakričal jej naspäť. Kráľovsky sme sa zabávali a naše vychovávateľky sa zdesene snažili hľadieť radšej kamsi ďaleko do vody.

V jednu nedeľu sme naplánovali výlet trajektom do Tihany, pozrieť si toto slávne opátstvo a jedno z najdôležitejších maďarských symbolov. S úžasom sme počúvali nášho otca rozprávať: „Tu som pôsobil ako väzenský dozorca.“

„Väzenský dozorca, prečo, kedy?“ pýtala sa moja sestra.

„Keď som sa vrátil z ruského zajatia, musel som tu strážiť nášho posledného kráľa.“

„Prečo musel ocko strážiť kráľa?“

„Po prvej svetovej vojne bolo Rakúsko vyhlásené za republiku a cisár musel abdikovať. Napriek tomu ostal právne ešte stále kráľom Uhorska. Spojenci a susedské štáty akceptovali prechodnú vládu ako kráľovskú ríšu pod vedením Horthyho. Obávali sa ale, že by kráľ mohol znova obnoviť monarchiu. Musel odísť do exilu do Ženevy. Bola to pravdepodobne jeho ctižiadostivá manželka Zita, ktorá ho presvedčila napriek tomu to skúsiť. Aby sa zabránilo vojenskému obsadeniu našej krajiny milými susedmi, išiel mu Horthy oproti s pár vernými a internoval ho sem do kláštora, pokiaľ ho nedostali do exilu na Madeiy. V tej dobe keď som sa ako mladý poručík vrátil z ruského zajatia, bol som sem takpovediac objednaný na jeho stráženie.“

„Ocko bol v ruskom zajatí? Prečo?“

„Pretože som raz v noci s kočom, ako kuriér nášho hlavného stanu padol Rusom do pasce.“

„Kde, kedy?“

„Celkom na začiatku vojny, blízko Ukrajiny.“

„Bolo to veľmi zlé?“

„Na začiatku, ešte za čias cárov, pred revolúciou, nedramatické. So zajatcami sa vtedy jednalo slušne. Neskôr, za komunistov na Sibíri sa to zmenilo, ale to sem nepatrí. Tu sa nachádzajú jedny z najdôležitejších a najstarších dokumentov v histórii Maďarska.“

Žiaľ musím priznať že ma kláštor a jeho svedectvá príliš nezaujímali. Omnoho vzrušujúcejšie boli pre mňa zážitky môjho otca a kráľa, ale v tejto oblasti sa správal utajene.

Prázdniny sa skončili, moja alergia sa skutočne vyliečila a my sme odcestovali späť do Janovíc. Vyučovanie v druhom ročníku ľudovej školy a prípravy mojej sestry na gymnázium sme mali doma s jednou mladou maďarskou a ďalšou francúzskou učiteľkou ktoré u nás aj bývali. Vlastne sme mali chodiť do školy v Maďarsku. Skutočnou príčinou toho bola naša večerná modlitba ktorú nás naučila naša fanatická učiteľka z ľudovej školy v Janoviciach, pre ňu bol Hitler ako Boh.

Opatrne, aby sama nevyzerala ako odporca strany presvedčila veľká madi našu matku ešte predtým ako sme odišli na prázdniny,aby sme sa ešte raz spoločne pomodliť večernú modlitbu. Kľačiac pri našich posteliach sme matku ohromili našou ponižujúcou detskou modlitbou ktorú sme uzavreli vetou, ktorá mala následky:

„Milý Bože, ochraňuj nášho milého vodcu Adolfa Hitlera aby sa dostal,a aj všetcia naši nemeckí vojaci ako aj mamička a otecko do neba.“

S veľkou madi sme často chodievali na dlhé prechádzky. V zime na lyžiach ktoré boli z masívneho dreva a kožených remienkov. Lyžiarske topánky ručne ušil náš obuvník v Maďarsku z bravčovej kože. Pri lyžiarskych výletoch som pravidelne reval.

„Maadi, maadi, čaaakaj, maadi, čakaaaj!“ a zosúval som sa, presnejšie pochodoval na lyžiach, ďaleko zaostávajúc za vychovávateľou a sestrou. Pokúšal som sa ich dobehnúť, na lícach zamrznuté slzy, prsty skrehnuté a nohavice zvnútra celé premočené. Pociťoval som niečo medzi hnevom a sebaľútosťou. Hnev preto, že som nebol dosť rýchly a ťažko sa mi dýchalo, a sebaľútosť preto, lebo nikto nemal so mnou súcit. Veľká Madi ma ignorovala aby ma zocelila ako vravievala. Sestra len za mnou bez súcitu volala: „Tani, poď už konečne, pohni, ty slimák!“ a od smiechu sa až prehýbala.

Tým som sa cítil zvlášť poľutovaniahodne, čo spôsobilo že mi tiekli slzy potokom a kvôli čomu som už ani nevidel. Anni mi po rokoch prezradila, že ten pohľad bol podľa nej „sladký“. Z toho vyplýva, že taký malý „sadista“ je ukrytý v každom ženskom stvorení.

Vo všetkom mojom nešťastí som ale vedel že raz to pôjde aj dolu kopcom a ja ich potom ako strela predbehnem. Všetky výjazdy končili prudko z kopca cez malý skok ktorý mi dával pocit lietania.

Doma v detskej izbe s veľkými porcelánovými kachľami, v ktorých sa kúrilo z chodby na nás čakal zaslúžený olovrant. Potom pekný teplý kúpeľ vo voňavom drevenom kotli a počas večere prišla naša mama. Navštevovala nás vždy keď sa zdržiavala v Janoviciach a v našej jedálni nám rozprávala vzrušujúce rozprávky ktoré si sama vymýšľala.

V zime, často poobede dala naša matka zapriahnuť lipicanov do saní. Vpredu sedel maďarský správca maštale a dobytka oblečený vo veľkom kožuchu s hrubou baranicou na hlave. Na dlhých fúzoch mu viseli cencúliky ľadu. Mama sa pohodlne usadila dozadu zabalená do kožušinovej deky a ruky v rukávniku. Množstvo rôzne znejúcich rolničiek ktoré boli pripevnené na konskom postroji sprevádzalo tiché vŕzganie saní v snehu. Znelo to akoby nás sprevádzal kŕdeľ anjelov. A my? My sme si mohli zapriahnuť lyže o kočiar. Lipicanom sa parilo z nozdier a bolo cítiť ich nádherný konský pach.

V lete sme podnikali dlhé túry. Nezabudnuteľný zostal trojdňový výlet na vrchol Hrubých Jeseníkov. Cestou sme prenocovali v dvoch našich poľovníckych chatách ktoré nepretržite strážili naši hájnici a boli vybavené najnutnejšími sušenými potravinami. Vzrušujúcejšie bolo pozorovať jeleňov a ostatné divé zvieratá. Pritom sme museli byť celkom ticho. Večer sme jedli chutné huby a lesné ovocie ktoré sme si sami nazbierali.

Hlboko v lese sme navštívili zrúcaninu lúpežných rytierov Schwarzenstein. Zvonku vyzerala ako hŕba starých rozpadnutých kameňov. Keď sme však vstúpili dnu, videli sme priestory do ktorých by sa dalo vyliezť po rebríku. Hrad Schwarzenstein inšpiroval moju fantáziu, vraj tam bol vchod do podzemnej chodby ktorá sa nachádzala až 2 km hlboko pod zemou. Bohužiaľ sme si to overiť nesmeli kvôli padajúcim kameňom.

O niekdajších lúpežných rytieroch a pocestných kolovalo mnoho desivých príbehov. Moja matka bola okrem nositeľky titulu „grófka“ aj nositeľkou titulu „slobodná pani zo Schwarzensteinu“ ktorý bol súčasťou jej majetku a jedného dňa som ho mal zdediť. Ja som sa vtedy nechcel stať, ako by vtedajšiemu môjmu veku aj prislúchalo, požiarnikom ani rušňovodičom, ja som si zaumienil, že dám vyhrabať stratený vchod do podzemia a hradu vrátim jeho pôvodnú podobu.

Keď sme vystúpili z lesa na čistinu „Hohen Heide“, strhla sa búrlivá víchrica. Ja aj Anni sme si museli ľahnúť a pridržiavať sa stebiel tráv, aby nás neodnieslo. Tento výlet, ako aj vôňa a zvuky lesa sa mi vryli hlboko do pamäte.

Naša matka sa ako patrónka dvoch kostolov musela postarať o to, aby sme sa v čase sviatkov celá rodina zúčastnili bohoslužieb. Väčší a okrúhly kostol v blízkom mestečku bol síce krajší, ale my sme sa lepšie cítili v tom dedinskom v Jellendorfe, kde býval počas hodov veľký jarmok s dychovkou, tancom a všetkým čo k tomu patrí. Po omši sme ako prvé navštívili sirotinec vedený mníškami a priniesli sme deťom sladkosti, hračky a iné darčeky. Do kuchyne divinu. Deti nám zaspievali a zahrali divado. Sirotinec bol jediný v širokom okolí, bol pýchou nášho starého otca, ktorý ho založil. Po návšteve sme sa mohli na jarmoku kolotočovať a zničiť si žalúdky cukrovou vatou a podobným.

Keď mala sestra deväť rokov, bolo to na jar roku 1941, pripravoval ju jeden mních na prvé sväté prijímanie. Našej matke ho odporučil jeden kazateľ z rádu nemeckých rytierov. Mních bojoval na východnom fronte a práve mal dovolenku. Bol to vysoký a statný človek a počas výuky býval u nás na zámku. Zároveň denne viedol v kaplnke semináre pre veriacich. Po sestrinom prvom svätom prijímaní opäť odcestoval.

Krátko nato sme my deti počuli z povaly nad našimi izbami zvláštne zvuky. Pestúnka zo Sedmohradska, ktorá tiež bývala na našom poschodí, ich počula tiež a myslela si že by to mohol byť duch. Vychovávateľka si bola naopak istá, že to bola kuna alebo iné zviera.

Raz sa prišlo ku nám hrať jedno dievča z dediny, kamarátka mojej sestry Erika – moja prvá platonická láska – a išli sme spolu na povalu: labyrint troch poschodí. Bolo tam veľa komôr so škrípajúcimi dverami, plné starého nábytku a iného haraburdia z dávnejšej doby. Drevené hrady vŕzgali pod nohami a cez malé pavučinou potiahnuté stropné preklady prenikalo len chabé svetlo. Bolo to strašidelné a my sme sa triasli od strachu. Aby sme sa nebáli, nahlas sme si spievali.

„Prízrak, ukáž sa, narobíme z teba klobásy“ (originál sa rýmuje).

Žiadny prízrak sa nám nezjavil, a tak nebola ani klobása. Beztak bola klobása počas vojny zriedkavosťou.

Jedného dňa sa strhol na zámku veľký frmol. Zakázali nám ísť na dvor, dokonca sme nesmeli pozerať ani z okna. Samozrejme že sme sa pozerali. Videli sme ako sanitka niekoho odváža. Bolo nám povedané že matkina komorníčka ochorela a museli ju previezť do nemocnice. Až ako dospelý som sa dozvedel pravdu: komorníčka, mladá, relatívne pekná „slečna“ neustieľala posteľ len mojej matke ale aj tomu dobre vyzerajúcemu mníchovi. Telesná túžba prevalcovala ducha a rozum. Keď mních odišiel nemohla sa s tým zmieriť. Bola to ona, čo každú noc blúdila po povale a hľadala ho. Nenašla ho a keďže mužov bolo vo vlasti ešte menej ako klobásy, z nedostatku „lásky“ sa zbláznila. Musela odísť na „liečenie“ do uzavretého sanatória. Či tam našla pokoj som sa nikdy nedozvedel.

Ten mních si ešte veľa rokov s matkou písal. Bol plný pokánia a sklamania. Matka mala pre neho pochopenie a povedala mi: „Aj kňazi sú len ľudia, toto nemá s ich vnútorným poslaním a vysvätením nič spoločné. Hrešia všetci ľudia a zostať odolný voči pudom je veľkou výzvou, do ktorej nie každý dospeje. Ak by kňazi neboli ľudia a nemali žiadne hriechy, nemohli by porozumieť ani našim problémom, iba ak by boli svätí a tí majú, žiaľ, vzácnu hodnotu.“

POZOR! NEPRIATEĽ POČÚVA

Napriek paktu ktorý uzavrel Hitler so Stalinom v auguste 1939 vyhlásil Hitler v lete v roku 1941 svojmu bývalému priateľovi vojnu a začal s Ruskom poľné ťaženie. Začiatkom roku 1942 sa vo vojne, na Hitlerovo naliehanie, pripojili k ťaženiu proti Sovietskemu zväzu aj Fíni a Maďari. Slovenská republika pod vedením prezidenta Tisa a Španielsko pod vedením Franka poslali dobrovoľnícke „légie“ proti Rusom. Po zničení 6. nemeckej armády pri Stalingrade v marci 1943, nastal rýchly úpadok.

Spočiatku pozostávala veľká časť obyvateľstva v sudetskej oblasti a Rakúsku z presvedčených „nacistov“. Dnes to prirodzene nechce priznať nikto. Niektorí po porážke v Stalingrade zmenili váhavo názor. Ako hovoril môj otec, „samostatne mysliaci“ tušili katastrofu už v roku 1935. Zaujímavosťou je, že mnohí si dodnes zamieňajú Hitlerov „národný socializmus“ s Mussoliniho fašizmom v Taliansku, Hortyho v Maďarsku, či Frankovým v Španielsku. Všetko tí, ktorí boli skôr rojalistami.

Príklad „pracovných a likvidačných táborov“ pre Židov je ukážkou, že ľudia vtedy všeličo tušili. V Nemeckej ríši neexistovalo skutočné mydlo, len jeho akási ako pierko ľahká náhrada ktorá sa vznášala na vode. Ľudovo ho drasticky prezývali „židovské mydlo“. Napriek tomu nikto nechcel vedieť pravdu o tom, čo sa s odvlečenými skutočne stalo. Potláčalo sa to, nepýtalo sa na to. Strach o vlastnú kožu bol väčší.

Na stĺpoch verejného osvetlenia a múroch viseli veľké plagáty: muž v nadprirodzenej veľkosti s klobúkom a za ním čierny tieň, pod ním napísané: „Pozor, nepriateľ počúva!“ Aj tieto a podobné plagáty napomáhali ponurým pocitom v krajine.

Gestapo (Geheime Staatpolizei – tajná štátna polícia) a SS (Schutzstaffel – ochranný oddiel) v čiernych uniformách s lebkou boli až do posledného dňa fanatickými členmi strany, a takými silnými, že dokázali potlačiť každý pokus o odpor. Panovala absolútna diktatúra a kto odporoval, bol eliminovaný a pri najmenšom podozrení odvedený bez možnosti sa brániť. Čo bolo najhoršie, po vojne to v NDR pokračovalo ďalej.

Dnes si je ťažké predstaviť, aký strach aj v nás deťoch gestapo v dlhých čiernych kožených kabátoch vyvolávalo. Odvtedy mi nie je z ničoho viac tak nevoľno a  nič viac mi toľký strach nenaháňa ako štátna svojvôľa. Oproti tomu bola nemecká branná moc, vedomá si svojej povinnosti, poslušná voči vrchnosti, ale vypočitateľná. Tiež tých pár, ktorí po zvrate pri Stalingrade oponovali, boli predtým lojálnymi dôstojníkmi.

Cestovanie vlakom bolo počas vojny plné zážitkov a neistoty. Na moju poslednú cestu z Janovíc do Maďarska si spomínam vďaka silným dojmom veľmi dobre.

V dvoch mojich obľúbených, pekných, naleštených kočoch sme ja, Anni, naša matka a maďarská komorná cestovali na stanicu do blízkeho mestečka, ďalej cez korzo až do Jägerdorfu (dnešné Poľsko). Tam som prvýkrát videl zranených vojakov s amputovanými končatinami, slepých s obviazanými hlavami alebo zakrvavenými obväzmi. Bolo mi ich neskonale ľúto. Zároveň vo mne pohľad na tú hrôzu vyvolával bezmocnosť a strach. Strach z nepriateľa. Medzi týmito úbožiakmi sme čakali na rýchlovlak z Břeclavy do Brna.

Ako vždy, mali sme veľa batožiny. Zdravých mužov nebolo. Za cigarety nám s nimi rady pomohli dve ženy. Oblečené mali z diek ušité nohavice a batohy. Keď prišiel vlak s veľkou škrípajúcou lokomotívou vyfrkujúcou paru, bol preplnený poľutovaniahodnými očividne zoslabnutými vojakmi. Na našom kupé so zatiahnutými závesmi na dverách provokatívne žiaril veľký nápis: „Ministerstvo zahraničia“. Sprievodkyňa nám ho s pozdravom „Heil Hitler!“ otvorila. So stiesnenosťou sme sa napratali do kupé.

„Mami, nemali by sme urobiť miesto pre ranených? Tí úbožiaci vyzerajú tak smutne,“ povedal som.

„Skôr hladne,“ tvrdila moja sestra.

„Máte pravdu a je to od vás milé, že to tak cítite, ale pomyslite na to, ako ich je veľa a ako to v skutočnosti vyzerá. My by sme mohli ponúknuť len šesť miest. Ktorých šesť by sme mali uprednostniť a ako by sme ospravedlnili naše rozhodnutie pred ostatnými úbohými? Takéto konanie môže vyvolať nepokoj, čo by nebolo po prvýkrát.“

Plná hnevu, na zdesenie matky, zahlásila naša maďarská komorná nahlas po nemecky: „Mal by sa Hiietler aj z celú svojú bandú poslať na front, aby zakúsili na vlastnej koži, čo dorobili!“

„Edith! Preboha mlčte, ako môžete niečo také povedať!“ a po maďarsky potichu dodala: „Iste sú tu odpočúvacie zariadenia.“

„Mne jé jédno, veď je to pravda!“

„Edith, nechcem už viac počuť žiaden komentár!“

Naša matka si priložila ukazovák k perám a pozrela rázne na Edith a na nás.

V Brne sme museli vystúpiť pretože vlak do Budapešti išiel až na druhý deň. Znova nám nejaké ženy pomohli s batožinou. Hemžilo sa to tu ranenými v ošúchaných roztrhaných uniformách, niektorí ležali na nosidlách.

„Prečo je tu tak veľa ranených vojakov, mami?“

„Tí chudáci sa vracajú z východného frontu a chcú ísť domov. Brnenská stanica je železničným uzlom.“

„Ach tak, preto sme aj my museli vystúpiť.“

„Presne tak, srdiečko.“

Oproti železničnej stanici stál Grand Hotel kde našu mamu slušne a plným menom, po česky, bez heilovania pozdravil recepčný.

„Akoto že tu mamu poznajú?“ spýtal som sa.

„Pretože som tu už ako dieťa s rodičmi často prestupovala. Ocko, teda môj ocko a už starý ocko tu boli stálymi hosťami. Aj vy, keď ste boli malí, ste tu často čakávali na vlak a obedovali tu. Veľký Česlov, hrad tety Lili, ktorý zdedila, leží neďaleko.“

„Prídu nás Podolowski dnes teda navštíviť?“

„Žiaľ nie, strýko Ernst je v Prahe a teta Lili sa sama bojí cestovať kočom.“

Za poukážky sme dostali chudobný vojnový obed. Obsluha bola vyobliekaná akoby ani nebola vojna. V hoteli sme si pripadali ako na ostrove uprostred mora chaosu, ktorý mi ešte sprostredkoval určitý cestovný pocit veľkého sveta.

„Mami, prečo sú tu čašníci a muži? Oni nemusia ísť do vojny?“ spýtal som sa.

„Brno je hlavné mesto Moravy v tzv. protektoráte. Žijú tu Česi a oni nemusia ísť do vojny.“

„A prečo vlastne nie?“

„Je to Nemcami obsadené územie, takže žiadni priatelia. Ich vláda ušla do Londýna. Sedia a čakajú kedy Nemci prehrajú vojnu.“

„A bojovali proti Nemecku?“

„Nie, k tomu vôbec nedošlo.“

„Teda jednoducho utiekli. Nebolo to zbabelé?“

„Nuž, ako sa to vezme. Vojensky nemali žiadnu šancu. Statočné to nebolo, skôr takticky správne. Prinajmenšom nik nezahynul a Slováci dostali od Hitlera vlastný štát.“

„Slovensko predsa patrilo do Uhorska, nie?“

„Presne, pred prvou svetovou vojnou. Ich hlavné mesto Prešporok, maďarsky Poszony, bolo dokonca 150 rokov uhorským hlavným mestom.To mu môže všetko ocko lepšie vysvetliť.“

Prenocovali sme v hoteli, ja s Anni v jednej izbe. Uprostred noci nás surovo zobudilo gestapo svojím hlasným „HEIL HITLER!“

„Pasy!“

Čo za hrôzu! Ihneď nám bolo jasné, že to všetko kvôli Edithiným vyjadreniam vo vlaku!

Moja sestra v nočnej košeli, trasúca sa od strachu musela ísť s nimi k našej matke. Od strachu nevedela nájsť hneď dokumenty. Akonáhle gestapo uvidelo naše maďarské diplomatické pasy, zrazili opätky a bez ospravedlnenia, opäť s ich hlasným „Heil Hitler“ odišli. Nasledujúci deň sme cestovali v rezervovanom kupé v orientexprese ďalej do Budapešti. Na nemeckej hranici sa rozleteli na kupé dvere. Dnu vtrhli pištoľami a puškami ozbrojení colníci v doprovode uniformovaného gestapáka. To sme spoznali podľa veľkého oceľového odznaku, ktorý mal na prsiach a reťaze z toho istého materiálu zavesenej na krku. Na hlave mal miesto čiapky riadnu helmu, bol to poľný žandár.

Všetci traja hlučne zrazili podpätky, zdvihli pravice a zborovo zrevali: „Heil Hitler, pasová kontrola!“ A potom znova „Heil Hitler“ a zaklapli dvere.

Vyzreli sme z okna na skromnú skľúčujúcu stanicu, kde sa niektorí cestujúci museli podrobiť aj telesnej prehliadke. Všeobecný strach spojený so zlovestným zážitkom degradoval ľudí na stupeň bezmocných tvorov. Bolo to ponižujúce a trvalo dlho, kým sa vlak konečne pohol. Niektorí ľudia ostali so svojou batožinou stáť bezmocne na stanici.

Krátko nato znova zastávka: maďarské hranice!

Dvere na kupé sa otvorili a vstúpil husár vo vyblýskanej helme, na nej biele pierka a mosadzný maďarský erb s honosnou korunou svätého Štefana, zasalutoval a dvojjazyčne pozdravil: „Keszéd csókolom, teség parancsolni az útleveleket (doslovne: Ruky bozkávam, smiem poprosiť o vaše pasy?).“ A potom lámanou nemčinou: „Kies die Hond, biete schään ihre Pässe.“ Jeho úzke červené nohavice, vysoké čierne čižmy, biela košeľa, na nej krátky zelený atila kabátik (husársky) a malá dýka, kožené puzdro pravdepodobne na pištoľ, s tým všetkým sa podobal princovi z rozprávky. Potom, ako každému s jeho „köszönöm szépen (ďakujem pekne)“ pas vrátil, zasalutoval a rozlúčil sa s nami už len po maďarsky: „Veľmi pekne ďakujem a prajem vám príjemný pobyt.“

Vonku žiarila čerstvo natretá, červenými stuškami vyzdobená budova železničnej stanice. Pred ňou na stožiari viala veľká červeno-bielo-zelená maďarská zástava s erbom ktorý držali anjeli. Tucty sedliačok vo farebnom čistom kroji kraja s veľkými košmi v rukách ponúkali čerstvé biele žemle bohato natreté maslom, šunkou či syrom, čerstvé ovocie, cigarety a všetko po čom len mohlo srdce túžiť. Skrátka, krajina blahobytu, slávnosť nad slávnosť! Už žiaden strach, či útlak. To všetko vymenil pocit šťastia a bezpečnosti, vnútornej slobody. Aké krásne bolo byť Maďarom v Maďarsku! Bez toho aby som sa vedel kontrolovať, či už od radosti alebo dojatia sa mi oči naplnili slzami.

Bol pripojený bordovo-červený jedálenský vozeň od Lits-Cook – s pripevneným veľkým pozláteným maďarským kráľovským erbom. Strava v ňom bola excelentná.

Generálny riaditeľ lôžkovej a jedálenskej spoločnosti „Wagon Lits Cook“ v Maďarsku bol vtedy môj strýko. Často rodičov pozýval na elegantné večere na hlavnej stanici v Budapešti do jedného z takýchto vozňov. Moja matka si pripadala veľmi „svetácky“ pri prjímaní jeho pozvaní, lebo strýko bol - Oh, hrôza, oh, hnus - rozvedený a žil v „divokom“ manželstve, smrteľný hriech! Ten úbožiak, pokojný, pohodlný nízky pán, nemožné predstaviť si jeho manželstvo ako „divoké". Až o 24 rokov neskôr, po smrti svojej prvej ženy a tesne pred jeho vlastnou, sa mohol so svojou druhou cirkevne zosobášiť, aleluja! V tom čase žil v Rio de Janeiro. Mal šťastie, len o jeden mesiac neskôr by bol úbohý strýko vyobcovaný z cirkvi kvôli jeho „ach, tak divokému manželstvu“ na svoju večnosť poslaný rovno do pekla. Tam by sa musel teraz v extrémnych horúčavách pražiť na rošte, pričom ten dobrák ledva znášal horúčavy v Riu.

Keď sme prišli do Budapešti, čakal na nás šofér v našej uniforme (podobná husárskej, ale svetlošedej farby), s veľkým čiernym Pontiacom limuzínou, ročník 1939. Dnes je ťažké opísať, čo to vtedy pre také dieťa znamenalo. Posledné osobné auto bolo v Nemecku zabavené v roku 1942. Tých málo taxíkov alebo podobných automobilov malo čierny kotol, v ktorom sa ako pohonná hmota používal drevený plyn. V osobných autách bol tento kotol umiestnený v kufri a kapota bola odstránená. V nákladných autách bol kotol na korbe. Okrem áut vojenských, diplomatov alebo štátnych nemali žiadne autá benzínový pohon. Benzín bol dokonca aj v Maďarsku prísne sledovaný.

Prechádzali sme cez reťazový most do nášho bytu v blízkosti zámku v „Bude“, popri ministerstve zahraničia kde sídlil môj otec (dnešný hotel Hilton). Všetky domy pôsobili čerstvo natreté a boli ozdobené kvetmi. Mesto pôsobilo mimoriadnym dojmom čistoty, ľudia boli oblečení elegantne a moderne. Každý si tu mohol prísť na svoje. Budapešť sa považovala za politické centrum Európy.

V kine práve dávali americký film Walta Disneyho „Snehulienka a sedem trpaslíkov“. To bola senzácia! Prvý farebný film ktorý sme kedy videli. Cez prestávku sme dostali zmrzlinu „Eskimo“, jedna polovica poliata čokoládou, druhá medzi dvoma oblátkami. Nezabudnuteľný zážitok! Zmrzlina a rozprávková čarodejnica urobili na mňa najväčší dojem.

MAĎARSKÉ NOHAVIČKY

Z Budapešti sme pokračovali ďalej do nášho druhého domova – do Gácsu! (dnes Halič) Bol tam pôsobivý hrad so svojimi mohutnými siedmimi vežičkami , postavený v 13. storočí. Boli v ňom obrovské sály, priestranné chodby s freskami. Katakomby s dlhými podzemnými chodbami, ktoré viedli až do susednej dediny potvrdzovali vzrušujúcu minulosť.

Od roku 1940 bol hrad v renovácii, pri ktorej robotníci v chodbe na prvom poschodí objavili zamurovaného rytiera v plnej zbroji na svojom koni. Že boli takéto pohrebiská v 14. a 15. storočí bežné, sme my deti nechceli vedieť. Radšej sme si vymýšľali rôzne rozprávky. Počas renovácie žili všetci Szépházyovci v dedine na úpätí hradu v jednom panskom dome, ktorý prezývali zámok. Ten patril môjmu otcovi, adoptívnemu synovi najstaršieho Szépházyho.

Mestečko Gács bolo vtedy ešte typickou maďarskou „veľkou dedinou“, pre lepšiu predstavu: jedna široká prašná hlavná ulica na ktorej sa tmolili husi, sliepky, psy, konské vozy, na nich posedávali slnkom a vetrom ošľahaní starí ľudia. Ulica bola lemovaná nízkymi bielymi domami, zdobenými množstvom červených pelargónií. Len kostol akosi nezapadal. Zdal sa priveľký. V 17. storočí jeden biskup pochádzajúci z Gácsu dúfal že sem príde slúžiť, čo sa očividne neudialo. Polovica kostola s dvoma vežami bola dokončená, druhá polovica a biskup chýba kostolu dodnes.

Ostali sme v Gácsi lebo môj otec mienil, že Janovice sú príliš blízko ruského frontu a Nemci vojnu v každom prípade prehrajú.

Hoci som v Gácsi zažil zimu aj sneh, vo svojich spomienkach ju vidím len so slnkom a modrou oblohou. Kúsok za hradom tiekol malý potôčik. Len vďaka tomuto pramienku a jednému milému anglickému dôstojníkovi sme patrili ešte k Maďarsku.

Po prvej svetovej vojne, keď v Trianone založili Československú republiku, sa museli určiť nové hranice. Maďarsko vtedy prišlo o najdôležitejšiu časť svojho územia. Splnomocnenec pre merania v našej oblasti bol už spomínaný dôstojník, počas jeho práce sa stal samozrejme naším hosťom a dobrým priateľom v dome Szépházyovcov.

Môj prastrýc, o nič menej pohostinný ako ostatní Maďari, vlastnil vynikajúcu vínnu pivnicu a obzvlášť si potrpel na dobrú kuchyňu. Podľa zvyku sa cez víkendy zámok plnil hosťami, pritom sa kládol dôraz na pekné ženy a slečny. Samozrejmosťou boli spoločenské hry a tance. Hoci si rodina dodávala minerálnu perlivú vodu z vlastných prameňov, bolo nemysliteľné aby hostia pili iba vodu alebo boli hladní. Anglický kartograf v každom prípade prejavil svoju vďačnosť tým že označil „potôčik“ za parkom za hranicu a nenarysoval čiaru, ktorá existuje od konca 2. svetovej vojny dodnes.

Tretiu triedu ľudovej školy, ako sa to vtedy nazývalo, som navštevoval v Gácsi. Prvý rok som mal vyučovanie po nemecky, druhý v rámci súkromných hodín doma po francúzsky. Súkromné hodiny skutočne stanovovali iné východiskové predpoklady. Gramatika, pre mňa tak či onak jedna veľká katastrofa, zostala nepovšimnutá. Nuž teda po maďarsky! Ako syn panstva ktoré sponzorovalo dedinskú školu a učiteľku som prirodzene dostať zlú známku nemohol a tak som radšej nedostával žiadne. Bol som zaradený ako „poslucháč“ a mohol som sa úplne pokojne oddávať vlastným „filozofickým“ myšlienkam.

V jednom neobývanom dome s obrovskými stajňami boli ubytovaní vojaci s jedným paholkom z východu. Oni rozhodli, že už ako osemročný a bez povolenia rodičov budem patriť do zväzu maďarských „levente“ (protiklad k Hitlerovej mládeži). Táto organizácia dostala svoje pomenovanie okolo roku 950 n.l. pravepodobne v nadväznosti na „Levediho“, úspešného vojvodcu armády maďarského príbuzenstva.

Hoci sme mali len pásku cez plece a žiaľ žiadne uniformy ako Hitlerova mládež, predsa sme sa vážne učili zaobchádzať so zbraňami, rovnako dôležitému pohybu pre boj z blízka na obranu proti nepriateľovi. Trénoval nás, v podstate tvrdo driloval jeden maďarský poddôstojník. Vtedy som sa učil účinne ubrániť oveľa starším „kamarátom“ a  žiaľ musím priznať že hlavne znášať bitku, čo sa mi ale neskôr v Južnej Amerike veľmi zišlo.

V tom istom roku bolo v dedine veľa priadky morušovej, lebo v našej oblasti rástlo veľa jahodovníkov. Listy tohto stromu sú s listami moruše najobľúbenejšiou potravou priadky morušovej. Plody týchto stromov nemajú však s jahodami nič spoločné. Hodváb larvy morušovej bol používaný na šitie padákov a preto boli cez vojnu hodvábne pančuchy pre dámy hodnotným a zriedkavým luxusom. Nylónové pančuchy vtedy ešte neexistovali.

Na chov lariev slúžila budova pošty a naša levente ho pod vedením nášho poddôstojníka prebrala. Boli sme veľmi pyšní dostať k dispozícii dokonca vlastnú budovu.

Na začiatku sme zbierali listy do vreciek, ale čoskoro sme sa viac a viac potulovali po okolí. Pišta, syn nášho kočiša a správcu stajní, bol vo svojich štrnástich rokoch vodcom našej bandy.

„Tani,“ povedal mi v jeden pamätný deň, „chceš vidieť, ako si vojaci osedlávajú dievčatá?“

„Osedlávajú?“

„Áno.“

„To som ešte nikdy nevidel, ako to myslíš?“

„Môžeš sa niečo naučiť, ti poviem, je to ako u psov, ale oveľa smiešnejšie.“

„Aha, to myslíš! Jasné, poďme sa pozrieť.“ Prirodzene, nechcel som priznať že som až tak celkom dobre nerozumel o čom hovorí.

„No, také jednoduché to zase nie je. Najskôr musíme zistiť kde by sme sa mohli skryť a potom musíme byť ticho ako myšky.“

„To zvládneme. Kde sa stretávajú?“

„Je viacero miest, ale najobľúbenejšie je zároveň jediné na ktorom nás za kríkmi nebude vidno. Museli by sme ho trocha prestavať. Keď svieti slnko je ideálne skryté v tieni.“

„Poď, poďme tam!“

„Dobre, ale zoberieme aj Jósiho a Antiho.“

„Obzrime si to najskôr len my dvaja.“ Dúfal som že tomu porozumiem už natoľko aby som sa potom nemusel pred ostatnými strápniť.

Ako sme povedali, tak sme aj urobili, to významné miesto sa nachádzalo v malom lesíku pod brezou.

„Tu sa stretávajú, raz som ich odtiaľ pozoroval,“ ukázal Pišta na úzky živý plot z ostružinových kríkov prerastený pŕhľavou. „Najprv navzájom bojovali, až sa nakoniec celkom donaha povyzliekali. Potom sa na seba vrhli, poviem ti, bolo to zábavné a vzrušujúce. Mimochodom, bola to Sári, tú čak poznáš.“

„Dcéru našej kuchárky?“

„Presne tá a stonala od radosti.“

„Od radosti?“

„No áno, snáď od rozkoše, každopádne sa jej to páčilo.“

„Tiež by som ju rád videl nahú, musí vyzerať celkom pekne.“

„Páni moji, tomu ver!“

Bolo mi jasné, že pozorovať nahé dievčatá je skvelé. Tak sme si teda postavili úkryt kde sme sa mohli štyria pohodlne ukryť. Vchod bol dobre ukrytý. Nazvali sme ho „Tajná komandocentrála Leventov“, alebo v skratke „Centrála“.

V blízkosti boli jablone, z ktorých sme si urobili špajzu. Tá sa neskôr stala našim zaslúženým potrestaním.

Zo začiatku sme ich len pozorovali. Keďže sme tie dievčatá z okolia všetky poznali, boli pre nás ich rôzne predohry plné šteklenia a stonania obzvlášť demonštratívne. Zmysel pre erotiku som ešte nemal, tak sa mi ich ľúbostné hry zdali len smiešne. Samotný akt počas ktorého sme videli len svietiace zadky vojakov bol pre mňa nudný. Potom ma osvietilo.

Aby sme sa mohli diania priamo zúčastniť, priniesol som „csúszlí“ (gumipušku) ktorou som chcel spestriť divadlo. Čakali sme kým bude objekt v plnom nasadení, až potom sme z našej skrýše spustili streľbu na žiariaci cieľ. Je neopísateľné, aký úspech sme dosiahli! To zdesenie, šok a bolesť, ktoré naša streľba vyvolala... To mohli predsa spôsobiť len sršne alebo dravé vtáky!

Aby nikto z aktérov nenašiel ten bolesť spôsobujúci kameň, museli sme ich čo najrýchlejšie zahnať na útek. Pukali sme vetvičkami, ako keby sa niekto približoval. Herci náhle opúšťali scénu.

Ani jedinému páriku neprišlo na um, že by sa stali obeťou nejakého žartíka. Samozrejme to bolo viac ako len nejaký neškodný žartík, ale nesmierne sme sa na tom bavili a ja som nepotreboval sexuálnu náuku, ktorá v tých časoch tak či onak ešte neexistovala.

Ak by som bol poverčivý, povedal by som že tieto žartíky mohli byť znamením jedného môjho neskoršieho pôsobenia v Južnej Amerike: domovník v nevestinci.

Mimochodom, väčšina preľaknutých dievčat si tam v tom zhone zabudla nohavičky ktoré Pišta potom zbieral.

Tieto činnosti v našej „centrále“ nás bavili omnoho viac ako zbieranie listov z jahodovníkov. Každopádne sme tak vyhladovali úbohé húsenice. A tak sa nechtiac zlé obrátilo na dobré: pre nedostatok hodvábu na padáky zostalo niekoľko matiek ušetrených zoskokov svojich synov do nepriateľského územia.

Potrestali sme sa nakoniec sami: nezrelými jablkami! Od zvrušenia sme prehnali ich spotrebu. Nadelili nám bolestivú krvavú hnačku, ktorú som spočiatku doma tajil aby som nemusel zostať v posteli. Keď sa môj stav zhoršil, musel som sa priznať a bol privolaný domáci lekár. Trvalo mu dlho kým prišiel na nezrelé ovocie.

Vlastne som vtedy žil sústavne so svojim zlým svedomím, pripadal som si zvrhlý. Nezvyknutému byť sám so sebou, mi asi chýbala prísna výchova. Sestra Anni, na ktorú som sa mohol vždy s istotou spoľahnúť, bývala na internáte v Budapešti. Brat, ktorý si musel doliečovať srdcovú chybu, dostával súkromné hodiny a o mňa sa príliš nestaral.

Naša švajčiarska vychovávateľka mi k srdcu neprirástla. A tak som viedol dvojitý život: na zámku anjel, vonku flákač a chuligán. S ospravedlnením, že sa musím venovať úlohám v Levente som sa vždy mohol vypariť.

Jedného dňa boli vojaci preložení, čím sa skončilo rozširovanie zbierky nohavičiek. Rozhodli sme, že Pišta by mal v noci zo zbieranými „budgyis“ (nohavičkami) ozdobiť strom pred obecným úradom na hlavnej ulici. Spôsobilo to obrovský škandál! Znepokojilo to celé okolie. Ľahko sa dá predstaviť si matky, ktoré spoznali nohavičky svojich dcér. Nešlo práve o nenápadné sexy tangá, ale skôr o doma ušité plachťáky – „rušiče lásky“.

Ten „bugyifa“ (nohavičkovo-stromový) škandál, pre mužkú časť azda dôvod na zábavu, spustil pátranie. Nikto nemohol nič konkrétne dokázať, ale všetci tušili, že to mohli byť len uličníci z levente. Začali nás pozornejšie sledovať a správca veľkostatku zistil, že mladý gróf „vedel mimoriadne hlasno nadávať a správal sa oveľa horšie ako ostatní“. Takto to sprostredkoval môjmu otcovi. V jeden víkend po obede si otec sadol so mnou do fajčiarskeho salóna.

Zdĺhavo, okázalo v maďarčine v „onikacej“ forme prešiel k pointe: „Mohli by mi prezradiť nejakú zo svojich nadávok?“ V žiadnom prípade nečakal, že jeho výzva bude mať následky. Bol na omyle a ja som bol hrdý na môj nadmieru vynaliezavý a výstredný slovník, ktorý som mu s radosťou odrecitoval. Na úvod len neškodné slová z oblasti fekálií a genitálií. Potom skutočne dlhé špinavosti plné fantázie, do ktorých boli zahrnutí všetci predkovia, blízki, aj vzdialení príbuzní. Nevynechal som ani nevestince a ani pohlavné choroby.

Na konci mojej recitácie ostalo ticho. Potom sa ma otec celkom kľudne spýtal: „Vedia oni vôbec, čo to všetko znamená?“

„Samozrejme. Mám to ockovi vysvetliť?“ myslel som si, že im nerozumel.

„To nie je nutné, bol som vojak. Ale predsa by som sa im chcel pokúsiť vysvetliť jedno, zoberme si tento príklad: vojak alebo poddôstojník ktorý je hrdý na to ako skvele a hlasno vie nadávať sa nikdy nestane generálom. Ak by predsa len nejaký generál takto nadával, vojaci by pred ním nemali žiaden rešpekt. Syn môj, nadávať nie je žiadnym umením, umenie je nenadávať, vedieť sa ovládať a vulgárne vtipy prepočuť. Nestanú sa obľúbeným tým, že kopírujú úroveň, ktorá im neprislúcha. Takého niekoho nemá rada ani jedna, ani druhá strana. Oni musia byť príkladom.“

Pochopil som, aj keď nie hneď: chcel som byť proletárom ako moji priatelia, preto som popieral svoju vlastnú identitu. Preto som sa cítil vo svojej koži taký nesvoj a moji priatelia neisto v mojej prítomnosti.

Obed sa na zámku na rozdiel od Janovíc podával o pol druhej. To som musel umytý a vyparádený na minútu presne vstúpiť. Traja starí sluhovia v tmavomodrom livreji so zlatými gombíkmi, zlato-modrej pásikavej veste a s bielymi rukavičkami nám denne servírovali štvorchodové menu, cez víkend (vrátane misy s čerstvým ovocím z vlastnej úrody) päť chodov.

Spolu s nami často obedovali aj naši susedia. Gróf Iván Kekö náš stály hosť, jazdil ku nám zo susedstva, vtedy už Slovenska, na koni. Ako sirota sa prakticky od svojho detstva počítal do našej rodiny. Cez víkendy si moji rodičia priviedli väčšinou hostí z Budapešti.

Hostí ktorí prišli vlakom doviezli po poradí dvoj- alebo štvorzáprahy. Kočiš na kozlíku oblečený v svetlošedej husárskej uniforme mal na svojom „csákó“ (maďarskom klobúku) modré a žlté pierka, čo boli naše rodinné farby. Na konských klapkách a postroji žiaril pozlátený erb.

Poobede som sa vždy pokúsil, väčšinou úspešne, stratiť vychovávateľke z očí.

Najdôležitejšia osoba v Gácsi bola pre mňa otcova matka, rodená grófka Szépházy, ovdovená Lán, naša „Bomami“. Jej bezdetný brat gróf János Széphány si môjho otca adoptoval. Ako beznádejný hráč prehral veľký majetok, zámok Sárkö a iné.

Bomami, múdru a láskavú ženu, ktorú všetci milovali a rešpektovali, sme mali vlastne nazývať „Bonne Maman“. Držala sa vždy vzpriamene ako svieca a kráčala ráznymi krokmi. Hoci ako manželka rakúsko-uhorského diplomata hovorila perfektnou nemčinou bez prízvuku, s nami hovorila vždy po maďarsky. Nejaký čas po otcovom rozhovore so mnou ma požiadala, aby som ju sprevádzal na prechádzke v zámockom parku. Ako blesk z jasného neba sa ma spýtala:

„Tani, povedia mi prečo sa oni tak pri chôdzi hojdajú?“

Cítil som sa ako pristihnutý pri čine. Aby som pôsobil dospelo a mužne, odpozoroval som od mojich starších priateľov z dediny hojdajúcu sa predklonenú chôdzu s nohami roztiahnutými od seba a dlhými krokmi. Pritom som mal ruky vo vreckách nohavíc. Pravidelne som zvlášť mužne odpľúval na cestu a pokúšal sa aspoň kameňu alebo niečomu podobnému uštedriť kopanec.

„Ja neviem prečo tak chodím, prečo?“ odpovedal som mykajúc plecami.

„Teda vedia, že robiť dlhé kroky je dobre, ale pán, ktorým sa dúfam oni chcú stať, kráča vzpriamene, rovno bez pohojdávania a nikdy nemá ruky vo vreckách. A už vonkoncom neodpľúva. Ani odpadky na ulici gavalier neodhadzuje. Chcú predsa, aby ich niekedy brali vážne. Nesmú nikdy zabúdať že majú voči sebe a svojej rodine povinnosť. Je ľahké byť „viszes nyolcas“ (mokrý dozor, tak Maďari pohŕdavo nazývali výpomoc v obchodoch, ktorá ráno s fľašou vody pred obchodom polievala cestu, aby zabránila prášeniu). Je ťažké vedieť sa v každej situácii kontrolovať a sa pokojne správať a vyzerať ako naozajstný pán so vzpriamenou chôdzou a priamym pohľadom.“

Potom mi porozprávala: „Vedia oni, keď bol ich otec počas prvej svetovej vojny štyri roky na Sibíri v zajatí, nevlastnil nič. Svoju dôstojnícku uniformu vymenil za starú uniformu obyčajného vojaka aby nevzbudzoval pred Rusmi pozornosť.“

„Potom ale namiesto otca zaobchádzali zle s tým úbohým starým vojakom.“

„Naopak, išlo o maskovanie že jeho otec pochádza zo šľachtického domu. Bol ešte veľmi mladý a vďaka tereziánskym reformám už poručíkom. Táto internátna škola bola zároveň aj dôstojníckou školou a vtedy dostupnou len pre vyvolených. Za normálnych okolností sa stupeň dôstojníka dosiahol namáhavým bifľovaním sa. Potom nasledoval starší poručík. Tak získali obaja rešpekt svojich dozorcov.“

„To bolo prefíkané.“

„Veľmi prefíkané, hlavne neskôr za komunistov. Každopádne, keď som ten zajatecký tábor navštívila s delegáciou z Červeného kríža a vstúpili sme do dvora zajatcov, bola zima, viac ako mínus 40 stupňov, povedala jedna moja spolupracovníčka: to musí byť tvoj syn! A bol to on. Spoznala ho len podľa jeho držania tela.“

Tento príbeh na mňa hlboko zapôsobil. Stará mama mi potom musela porozprávať o celej ceste do Ruska, ktorú prešla ako vedúca delegácie Červeného kríža, samozrejme aj o návšteve cárskej rodiny. Horlivo som sa zaujímal o to ako sa môjmu otcovi neskôr po revolúcii podarilo hladujúc 8 týždňov v zime, utiecť z tábora krížom-krážom cez Rusko. On sám nám o tomto období nikdy nerozprával.

Od tejto prechádzky som už chodil vzpriamene bez pohojdávania sa, ani neskôr som sa pri tanci nekýval a neskackal ako taký pajác. Tiež rád bozkávam vydatým dámam ruky, staromódne vzpriamene, s perami ľahko sa dotýkajúcimi ruky. Matne si spomínam ako som sa pri rozhovore s nejednou dámou ovládal aby som si nedal ruky do vreciek.

Na Vianoce sme ja a môj brat dostali od otca ako dar 6 mm pušku „Flobert“, aby sme sa za „panských“ čias mohli v našich maďarských lesoch zasvätiť do prvých poľovačiek. Učili sme sa odlíšiť kravu od lane, prasiatko od kančeka a králika od zajaca. Okrem toho som sa dozvedel že králik patrí do skupiny potkanov a morských prasiat a odvtedy ich nerád jem.

Samozrejme som tiež sprevádzal otca pravidelne počas poľovníckej sezóny na posiedku. Dlhé hodiny skoro ráno alebo večer za súmraku sme sedávali na vysokom posede. Najviac na mňa robilo dojem ručanie počas ruje. Raz som mohol byť pri tom keď otec zastrelil jedného majestátneho jeleňa. Bolo to skutočne vzrušujúce, údajne to bol najsilnejší samec v našom revíri aký bol kedy zastrelený. S hanbou musím priznať, že mi bolo toho ušľachtilého panovníka lesov ľúto. Predstavoval som si aká statočná a čestná pre lovcov i zver bola možnosť dostať ešte jednu šancu uniknúť v časoch, keď sa ešte lovilo s kopijou na koni ako v Ságe o svätom Hubertovi.

Poslušne a radi sme sa učili strieľať, rýchlo sme sa stali dobrými strelcami a terče nás nudili. Začali sme teda strieľať na holuby a naše lovecké umenie sme zakorunovali streľbou na dva pávy. Boli pýchou našej zámockej záhrady. Zavčas ráno pri východe slnka si tá háveď vo svojej ľahkovážnosti sadla priamo pred okno našej izby a predviedla svoj vražedný škrekot. Počas tejto hodiny ich bolo ľahké zabiť a nepozorovane pochovať. Je zaujímavé kde všade boli potom zmiznuté pávy údajne videné. Môjmu otcovi som sa k tomuto činu priznal až oveľa neskôr v Južnej Amerike.

Stará maďarská vláda odstúpila 22. marca 1944. Maďarsko sa rozdelilo na dva tábory. Na „nacistom“ blízko stojacich „nyilaskeresztesek“ (šípkový kríž) a na kráľovi verných - Horthyho prisluhovačov. Nemecko okupovalo Maďarsko ôsmimi divíziami. Do júla bolo deportovaných skoro 500 000 Židov do Osvienčimu. Židia sa do roku 1943 cítili v Maďarsku úplne integrovaní. Takisto existovali maďarskí kalvinisti, katolíci, židia, ateisti, dokonca niekoľko mohamedánov, ešte z čias Turkov. O to neočakávanejšie a príšernejšie bolo, že podobne ako Francúzi, aj Maďari vydali Židov Nemcom.

26. júla 1944 - keď už bola vojna považovaná za dávno prehratú - vyzval v Nemecku Göbbels armádu „Volkssturm“ na totálne vojnové nasadenie. Armáda Volkssturm mala základ v rímskom „Triarer“ (elita rímskej légie). Na bojiskách tvorili vojaci posledný rad a patrili k najspoľahlivejším bojovníkom. Každopádne sa Göbels obzvlášť prerátal, lebo tak naivný už nemecký ľud až na niektorých adolescentov nebol.

V Gácsi, ako vtedy ešte vo všetkých maďarských dedinách sa to obyvatelia dozvedeli od takzvaných „bubnovačov“. Bubnovač bol najatý starostom obce a v dedine váženým občanom, často to bol vojnový veterán. Ako v stredoveku, aj on tiahol dedinou s obrovským bubnom pred bruchom a po uderení na bubón vykrikoval oznamy. Televízia vtedy ešte nebola a mať rádio bola rarita.

VLAK SO ŽIDOVSKÝMI DEŤMI

Začiatkom septembra 1944 naša matka so svojou chyžnou a mojou sestrou Anni odcestovali poslednýkrát na týždeň naspäť na zámok Janovice u Rymarova. Nevedel som pochopiť prečo moja 12-ročná sestra s ňou smie cestovať a ja, údajný dedič nie. Je skoro neuveriteľné, aké rozhodujúce môžu byť určité rozhodnutia rodičov na zvyšok života 9-ročného chlapca. Cítil som sa ako pohodená len jedna osamelá papuča, jednoducho opustený ako nepoužiteľný. Príliš hlboko sklamaný a urazený som sa vo svojom vnútri poľutovaniahodne rozhodol: skryjem v sebe zvyk, pocity a určité myšlienky. Neskôr, snáď kvôli internátnej škole, škole v Južnej Amerike a životu samotára v pralese sa z toho vytvoril neprekonateľný múr.

Cez tento múr sa až po rokoch vedela prácne a plná lásky, „dostať “ moja žena.

Keď sa matka so sestrou vrátili, pokúšal som sa ich rozprávanie o tom ako bol náš zámok prerobený na distribučný sklad utečencov zo Sliezska a východu ignorovať.

Ihneď potom sme my deti Gács opustili a išli k bratrancovi Podolowskemu do Veľkého Česlova v Čechách. Prenocovali sme v našom byte v Budapešti. Tam som zažil svoj prvý letecký poplach.

Z hlbokého spánku mnou zatriasla moja matka, ktorá rozrušene kričala:

„Letecký poplach, letecký poplach! Do pivnice, všetci do pivnice! Rýchlo, rýchlo!“

Hlasné explózie a ustavičné kvílenie nespočetných sirén na strechách vomne vyvolávali paniku. Ako vyplašené zdivené kurence pobehovali mama, chyžná Edith a vychovávateľka sem a tam. Anni stála napoly olečená v izbe a opakovane kričala: „Bomby! Bomby! Letecký poplach, poplach! Rýchlo, rýchlo, Tani! Rýchlo do pivnice!“

Budapeštianska protivzdušná obrana bola týmto prvým nepriateľským leteckým útokom úplne zaskočená. Sirény použili, až keď padli prvé bomby.

Všetci bežali zmätene do protileteckého krytu. Ja som tam stál - hoci som sám seba považoval už skoro za dospelého – úplne v šoku. Bosý v nočnej košeli som bezhlavo bežal so zvyšnými obyvateľmi domu po schodoch do pivnice. Tam som sa uchýlil do lona prvej, pre mňa neznámej spolubývajúcej a pevne sa jej chytil. Matka, naša vychovávateľka, pestúnka a moji súrodenci sa ma márne pokúšali od nej odtrhnúť. Na tú ženu si už žiaľ neviem spomenúť, ale musela pôsobiť veľmi upokujujúco a vyžarovať príjemné teplo.

Moja vyvolená len stále opakovala: „Nechajte ho pri mne sedieť, je to v poriadku.“

Až po skončení leteckého poplachu keď sa všetci upokojili, sme s rodinou tú plesnivú pivnicu opustili.

Nášho otca letecký útok zastihol na ministerstve zahraničia, kde mal ešte nejakú konferenciu. Moju matku to upokojilo, lebo ministerstvo malo proti bombám bezpečnejšie katakomby prepojené so zámkom kde sídlila vláda. Hneď po útoku si rodičia telefonovali. Len krátko nato bol Horthyho syn unesený cez tieto katakomby a počas toho sám Horthy internovaný Hitelrom.

Deprimujúca jazda vlakom cez nemecké územie znova poznačila moju detskú dušu. Zbombardované mestá, na preplnených nástupištiach sedeli alebo ležali opäť zranení vojaci a zúfalí utečenci z východu. Všadeprítomný pocit dojmu zániku sveta visel vo vzduchu.

Obdivuhodné bolo len vďaka nemeckému zmyslu pre povinnosť a príslovečnej disciplíne, že infraštruktúra ešte fungovala. Nielen telefóny a pošta, i keď so zachádzkami, ale aj vlaky premávali v rámci možností podľa plánu a meškania alebo výpadky spojov boli hlásené rozhlasom. Ďakovať za to mohli ľudia udatným nemeckým „ženám z trosiek“, ako ich neskôr prezývali.

Na niektorých staniciach stáli nákladné vlaky chránené hliadkujúcimi príslušníkmi SS. Samozrejme som sa opýtal, čo vo vagónoch je. Odpoveď väčšinou znela že pravdepodobne zbrane. Otrasný zážitok mi ostal vrytý do pamäte.

Pred jednou stanicou sme ostali stáť kvôli leteckému poplachu na otvorenej trati, a to v blízkosti vagóna na prepravu dobytka. Spýtal som sa matky: „Prečo cestujú títo ľudia v takých vagónoch so zamrežovanými oknami?“

„Ach, vedia, to sú úbohí vojnoví zajatci ako tí Ukrajinci ktorí nám pomáhali na poliach.“

„Nie, nie presne. Za zamrežovanými oknami sú deti a ženy, ukazujú žltú hviezdu.Sú Židia skutočne takí zlí a nebezpeční?“

„To, že on niečo také videl, nesmie nikomu povedať!“

„Prečo?“ opýtal som sa okamžite.

„No, lebo by ho gestapo tiež k nim zavrelo a nič by sa nedalo robiť,“ povedala tlmeným hlasom.

„Prečo? Sme Maďari a ocko diplomat.“

„Bol diplomat, pokladík, bol! Keď prídeme,“ moji súrodenci sa tiež nachádzali v kupé, „všetko vám vysvetlím, ale teraz prosím o tom už viac nesmiete hovoriť!“

„Prečo?“ naliehal som.

„Lebo sám ocko je vo veľkom nebezpečenstve. Teraz už prosím ani slovo! Môžete sa za Židov a za nás pomodliť.“

„Pomodliť? Za Židov? Tí predsa neveria v nášho Boha, tak im ani naše motlidby nemôžu pomôcť.“

„Kristus bol tiež Žid a Boh, jeho otec je ten istý Boh. Boh je len jeden a ako ho rôzne náboženstvá nazývajú je jedno.“

„Ale oni ho zabili!“

„Lebo vtedajší kňazi sa ho báli, preto poštvali ľud proti nemu,“ ticho dodala, „presne ako to dnes robia Hitler a Göbels so všetkými Židmi.“

Veľký Cseslov je pôsobivý zámok postavený na skale. Nepoznali sme sa len dobre, my sme boli dokonca ako 6 súrodenci: najstarší Franz-Fridrich, Theresa – prostredné dievča ako aj u nás, a najmladší Karl. My, ako aj oni sme sa často mýlili a volali tetu Lili mami a platilo to aj naopak, namiesto mamu teta Fanny.

Strýka Ernsta sme obzvlášť milovali, často sa s nami hrával a vždy mal skvelú náladu. Vyžaroval mimoriadnu vrelosť a dobro.

Koncom augusta sme sa dozvedeli, že naša najmilovanejšia 85-ročná Bomami bola unesená, mučená a zrejme aj zavraždená Nemcami. Nikdy sme sa nedozvedeli kde skutočne zomrela a bola pochovaná.

Odmietla s nami odísť kvôli jej vtedy už vysokému veku a bola presvedčená že jej už by preto nikto neublížil. Žiaľ, strašne sa mýlila.

Náš zámok v Maďarsku bol podmínovaný zbraňami SS a s naším verným maďarským hradným strážcom a komorníkom Ištvánom – nechcel zámok opustiť – ako aj so strážnym a poľovným psom vyhodený do vzduchu.

Dôvod zavlečenia mojej starej mamy súvisel s jej matkou Florentínou, ktorá sa narodila v Hamburgu ako Židovka. Florentína prišla do Maďarska už ako pokrstená kresťanka. V Gácsi bola obyvateľmi veľmi láskyplne a radostne prijatá. Jej dcéra, grófka Szépházy, sa vydala za môjho starého otca, Floriána von Lána, diplomata vysokej hodnosti. Pre nacistov ale zostala polovičnou Židovkou.

Moje prvé sväté prijímanie prebiehalo v znamení očakávania kapitulácie Nemecka. Tiež nás trápila mimoriadne nebezpečná práca môjho otca.

Aby som bol zodpovedne pripravený, musel som chodiť denne pešo zo zámku do dediny k farárovi, na vyučovanie náboženstva. Bol to múdry starší muž, ktorý ma naučil priznať si chyby. Bolo ich veľa, priveľa, ako som aj sám dobre vedel, a tak som mal z prvej spovede veľký strach. Dobrovoľné priznanie mojich temných stránok, hlavne tých s dievčatami a vojakmi v lesíku ma stálo veľké premáhanie.

Kňaz mi na konci mojej spovede vysvetlil: „Môj milý Tani, pre každého, aj pre mňa je ťažké vždy nájsť silu odolať lákavým pokušeniam. Najdôležitejšie je, že svoje hriechy prostredníctvom mňa zveríš Bohu a poprosíš ho o odpustenie. Boh ti vo svojej otcovskej láske odpustí, ako každý otec svojmu kajúcemu sa dieťaťu. Teraz ti udelím rozhrešenie.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Skaly v zlatej kolíske.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.