Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Dominika Würll

Tragikomický príbeh o tom, ako túžba po dieťati dokáže zničiť úplne všetko,

inšpirovaný skutočnými udalosťami.

Autor: © Dominika Würll, 2017

Obálka: © Adriána Švárna

Korektúra: Andrea Hoštáková

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o.

Rok vydania: 2017

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-8197-062-7

ISBN MOBI: 978-80-8197-063-4

"Venujem všetkým mamičkám, predovšetkým Danke, Jarke, Veronike, Evke, Baške a ich detičkám, ktoré sú môjmu srdcu blízke. Ďalej mojej dcére Sárke, ktorú milujem, a ďakujem Bohu za to, že ju mám. A hlavne je táto kniha pre Zuzku, ktorá na ten svoj malý zázrak stále čaká, lebo recept na dieťa ešte nikto nevymyslel."

Prológ

Túžba po dieťati je pekná a prirodzená, no niekedy je až chorobná.

Fakt.

Verte mi, lebo ja viem, o čom rozprávam.

Začne sa to úplne nevinne, a potom vás to stiahne až na samé dno. Pohltí vás to natoľko, že vôbec neuvažujete logicky. Vidíte pred sebou iba dieťa, dieťa, dieťa.

Dieťa, ktoré chcete silou-mocou počať a nič iné vás v tom čase nezaujíma.

Lenže toto pochopí len tá žena, ktorá si takým niečím, alebo podobným prešla. Zámerne som použila slovo žena. Muži s tým až taký problém nemajú. Je vedecky dokázané, že muži majú väčší problém s tým, ak je chyba na ich strane, než s faktom, že by vôbec nemali deti.

Ego. To je u nich na prvom mieste.

Ale vráťme sa späť k téme počatie.

Všetko sa začne obyčajne. Sme dvaja a chceme byť traja.

Lenže nedarí sa prvý mesiac. Potom aj druhý a tretí. Po pol roku si vravíte, že je to stresom, veď čím iným by to mohlo byť?

Ale po roku „snaženia“ už začínate tušiť, že niečo predsa len nie je v poriadku.

A po dvoch rokoch chytáte paniku, ktorá rúca všetko, čo ste si dovtedy vybudovali.

Ak by som pokračovala ďalej, nasledoval by stav zrelý na psychiatriu, kde som ja našťastie neskončila, niežeby som tam nemala odporúčanie, to nie, lebo odporúčaní som mala toľko, že by som si s nimi mohla vytapetovať izbu. Neskončila som tam preto, že som to odmietla. Odmietala som akúkoľvek pomoc, či už od manžela, alebo blízkeho okolia. Chcela som sa s tým vyrovnať sama a aj som sa vyrovnala.

Aj keď tie moje stavy, kde som mala pocit, že nie som žena, len nejaká atrapa, ktorá je na tomto svete úplne zbytočná, som premôcť nedokázala.

Veď si to povedzme rovno.

Čo je najväčším poslaním ženy?

Priviesť na svet dieťa.

No ak toho žena nie je schopná, tak čo s ňou?

Do koša?

Jasné, a priamo za tri body.

Áno, presne také boli moje predstavy. Podceňovanie, plač a výčitky. A toto všetko musel znášať môj chlap. Domyslite si, ako to asi niesol.

Bol šťastný?

Usmieval sa na mňa?

Mal pre mňa pochopenie?

No, zo začiatku áno, ale postupom času aj jemu rupli nervy, ale na jeho obranu musím dodať, že trpezlivosť mal bohovskú.

Ja by som zutekala skôr.

Sama so sebou by som tak dlho nevydržala, neexistuje. A vlastne, ja by som sama so sebou ani nikdy nežila. Bola by to vražda prvého stupňa.

Ale späť k veci.

Po dieťati som túžila tak strašne, že som vyskúšala všetko možné aj nemožné. A ak mi chcel niekto poradiť, tak som ho hneď schladila vetou:

– Áno, aj toto som skúsila.

A najlepšie na tom všetkom bolo to, keď sa začali ľudia do toho starať. Upozorňujem všetkých, ale naozaj všetkých ľudí, alias „vegeťákov“, ktorí sa miešajú úplne do všetkého a hlavne, keď ich zaujíma jedno a to isté, kedy už budeme mať dieťa.

Takže ak nejaký manželský pár alebo dvojica nemá dieťa, tak buď je to z dôvodu, že sa tak rozhodli, alebo je to preto, že ho mať nemôžu.

A ten druhý prípad je viac ako častý dôvod.

Otázky typu:

A kedy už budete traja?

A už nie je náhodou čas uvažovať o dieťati?

A podobne.

Strčte si ich do p... ehm, za klobúk. Vôbec tým nikomu nepomáhate. Práve naopak, páry, a hlavne tú ženskú časť z dvojice, to potom veľmi bolí. Začnú sa trápiť, byť nepríjemné a uzatvárať sa do seba tak, ako som to začala robiť ja.

Moje blízke okolie ma zo začiatku ľutovalo, ale potom sa ma začalo strániť, prečo asi?

To je fakt otázka hodná zlata.

Bolo to so mnou na nevydržanie.

A teraz na svoju obranu by som chcela povedať len jedno. Tak ako alkoholizmus či anorexia, aj neplodnosť je choroba.

A veľmi hnusná.

Všade okolo seba vidíte mamičky, ako objímajú svoje deti a vy viete, že tie svoje nikdy neobjímete. Lebo VY žiadne deti mať nebudete.

Tak a teraz buďte múdri.

Chcelo by sa vám smiať?

Chcelo by sa vám žiť?

No vidíte, ani mne sa nechcelo.

A nechce sa mi ani teraz.

1. kapitola

Začiatok konca

Dívala som sa na svoj odraz v zrkadle a nemohla sa vynadívať. Dlhé biele šaty mi obopínali driek a smerom dolu sa už jemne rozširovali. Neboli prečačkané, lebo to nebol môj štýl, mali jemný kvetinový vzor a kde-tu sa mihla malá perla. Výstrih bol veľký, ale prekrývala ho čipka, ktorá sa tiahla až ku krku.

Moje svadobné šaty.

Kontrast tvorili moje čierne kučery, ktoré mi padali na chrbát a v nich bol závoj.

Budem sa vydávať.

Dnes!

– Si krásna, hotová princezná, – povedala mama dojatým hlasom.

– Nieže budeš revať, dávala si za mejkap desať eur, – upozornila som ju.

– Nemôžem si pomôcť, pristane ti to.

– Nepreháňaj, mohla som pred svadbou ešte nejaké to kilo zhodiť.

Či som chcela, alebo nie, musela som byť sebakritická. Nenosila som veľkosť XS, ani S a dokonca aj nejaké oblečenie veľkosti M mi bolo malé. Nebola som obézna, ale to kilo, no dobre, tak tých päť a možno aj viac kíl, bolo navyše.

Ale nevadilo mi to, lebo môj Roman mi stále vravel, že žena má mať aj „cici“, aj „rici“, alebo aby boli správne do ruky. A keďže on mal ruky veľké, tak nech aj tie moje vnady sú teda poriadne.

– Kde je otec? – opýtala som sa mamy.

– Fajčí na balkóne, – odpovedala a medzitým mi naprávala závoj.

– Už je oblečený?

– Nie. Fajčí jednu od druhej. Je veľmi nervózny.

– A z čoho? – nadvihla som obočie, ktoré bolo výraznejšie ako inokedy.

– Z toho, že sa vydávaš. Vraj, kto to kedy videl, aby sa najmladšia z rodiny vydávala prvá. A okrem toho, vieš, že si jeho maznáčik, asi ťa chcel mať pre seba ešte dlhšie.

– Mal ma pre seba dvadsaťtri rokov. A čo sa týka toho, že sa vydávam prvá z troch detí, tak ja za to nemôžem, že Dávid má dvadsaťsedem a nečiní sa, alebo taká Barbora má dvadsaťpäť a frajera v nedohľadne.

– Aj ty si mala ešte počkať, – vravela mi mama.

– Počkať, a na čo? – naťahovala som si podväzok.

– Ty si sa vydávala ako devätnásťročná, a len mi nehovor, že bola iná doba. Ja nemám dôvod čakať. Chcem mať krásnu rodinu a deti. Deti, ktoré budem milovať a nebudem medzi nimi robiť rozdiely a budem sa tešiť, keď nadíde ich veľký deň, – povedala som.

– Ale, Kristínka, veď ja sa teším, len som smutná, že odchádzaš z domu.

Objala ma.

– Mami, žiadne výlevy, choď radšej posúriť otca, aby sa obliekol, lebo čakať na neho nebudeme, hoc by ma mal k oltáru odprevadiť môj dedo na vozíku.

Jemne som ju vystrčila z izby a naposledy som sa poobzerala okolo seba. Moja detská izba. Bude mi to tu strašne chýbať. Ale už som dospelá a je čas opustiť hniezdo. Sťahujeme sa k Romanovým rodičom, ale len na určitý čas, pokiaľ sa nám nepodarí postaviť sa na vlastné nohy.

Pýtate sa, prečo sa vydávam taká mladá? Odpoveď je lebo! Musím mať na to zvláštny dôvod, okrem toho, že sa s Romanom ľúbime?

* * *

K oltáru ma, našťastie, viedol oco. Stískal mi ruku a ešte predtým, ako ma odovzdal Romanovi, sa na mňa usmial a opýtal sa ma:

– Nerozmyslela si si to?

Pokrútila som hlavou a pobozkala ho na líce. On potom vzal moju ruku a vložil ju do tej Romanovej.

– Urob ju šťastnou.

– Nebojte sa, urobím.

Mama mala pravdu, otec to veľmi prežíval, asi som fakt bola jeho najobľúbenejšie dieťa. Keď sme si vymieňali prstene, otec plakal, ticho a nenápadne, ale slzy tam boli.

Mama nesmoklila, svoje slzy si necháva na Dávidovu svadbu, ktorá bude možno v tomto storočí. Veď doteraz mu nosí raňajky do postele, asi preto sa on so svadbou nikam neponáhľa, keď sa má doma tak kráľovsky. Má uvarené, upratané, veci vypraté a ožehlené, tak čo mu chýba?

Na sex si chodí do mesta, je to fešák a o baby nemá núdzu, tak načo by sa ženil?

Má to pekne rozdelené, doma jedna žena a mimo domu zasa iná. Roman bol v jeho veku, ale povahovo bol úplne iný. Vyspelejší. A neskutočne krásny. Ešte aj teraz v tom obleku vyzeral bombovo. Vysoký s vyšportovanou postavou, hnedé vlasy v módnom strihu, zelené oči a ostré črty na tvári.

Podobal sa na Peťa Zvolenského, toho manžela Dominiky Mirgovej, veľa žien sa za ním obzeralo a ja som vtedy pýchou rástla, lebo bol môj. Iba môj. A navždy bude.

Kým kňaz rapotal svoju kázeň, spomenula som si na deň, keď sa naše cesty spojili.

Spoznala som ho v banke. Šla som si založiť študentský účet a on sedel v oddelení BEŽNÉ ÚČTY. Vôbec tam nepasoval. Bol príliš iný a dosť vytŕčal.

– Čo by ste si priali, mladá dáma? – oslovil ma.

– Chcela by som si založiť účet, – habkala som.

Úplne ma totiž vyviedol z miery. Nič na mňa neskúšal, všetko robil profesionálne, ale aj tak, moje srdce bilo ako opreteky a nedalo sa zastaviť.

Ponúkol mi rôzne varianty, ja som ničomu nechápala, ale na všetko som prikyvovala. Nakoniec videl, že som z toho jeleň, tak mi so všetkým pomohol.

Z banky som odchádzala so sporiacim účtom a jemu za odmenu som nechala moje telefónne číslo. Veď bolo potrebné do žiadosti. On to využil a ozval sa mi. A odvtedy sme spolu. Sú to už štyri roky.

Nie vždy to bolo ružové, ale mali sme typický slovenský vzťah. Nie taliansky, ale slovenský.

Pomaly som sa vracala späť do reality. Kňaz sa dostal až na koniec, k tomu najpodstatnejšiemu. Každý z nás odpovedal na jeho otázku, to známe a slávne „Áno“. A bolo. Boli z nás manželia.

– Som šťastný, – zašepkal mi do ucha, keď sme sedeli už za svadobným stolom a pripíjali na náš spoločný život.

– Aj ja, – pobozkala som ho.

– Hej, mládež, kroťte sa, – upozornil nás môj oco.

Roman sa odo mňa hneď odtiahol.

– Prečo ho počúvaš? Už som tvoja žena, môžeš si so mnou robiť, čo len chceš, – lišiacky som sa na neho usmiala.

– Budem, neboj sa, ale až večer, lebo tu by bol z toho riadny škandál, – pošepol mi.

Tak na to sa už teším.

– Smiem prosiť? – otočila som sa a nado mnou stál Dávid.

– Ty ma žiadaš o tanec? – začudovala som sa, ale prijala som jeho pozvanie.

Tancovanie mu veľmi nešlo a vôbec, nikdy to neobľuboval, tak čo zmenilo jeho názor teraz?

Stále sa díval jedným smerom, až mi to šlo na nervy.

– Prečo si ma vytiahol na parket? – opýtala som sa ho na rovinu.

– Mám ťa rád, a chcel som…

Prevrátila som oči.

– Dávid, vyklop to!

– Dobre, keď to tak veľmi chceš vedieť, tak ma zaujíma, kto je tá mladá blondína, ktorá sedí hneď vedľa Barbory, – vyzvedal.

Tak o to mu šlo. Už som si myslela, že je chorý, alebo že sa v ňom, nedajbože, ozvali nejaké bratské city.

– Je to Romanova sesternica, ale upozorňujem ťa, neopováž sa baliť mi družičky na svadbe.

– Ja? Čo si.

Pekne a celkom nevinne sa na mňa usmial.

– Dávid, ja to myslím vážne. Ty jej, chudere, zlomíš srdce a ja to budem počúvať celý život od Romana či jeho rodiny.

– Dobre, nebudem ju baliť, ale pozdraviť ju snáď môžem, nie?

Ani som nestihla prikývnuť, už za ňou vyštartoval a nechal ma na parkete samu.

Našťastie si to všimol Roman a vzal ma do náručia.

– Už si moja, – pritlačil si ma k svojej hrudi.

– Zvykaj si na to, že to bude navždy, – poznamenala som.

Vtedy som v to vážne verila. Ako sa vraví, v manželstve prídu dobré a zlé dni, no a je len na sile oboch partnerov, či to ustoja. Roman bol silný. Ja nie. Vždy to bolo tak, že ak prišiel nejaký problém, on ho riešil. Bol to on, kto vedel, ako ďalej, poznal východisko z každej situácie. Vždy sa snažil nájsť riešenie. Riešenie, ktoré by vyhovovalo obom. Ale potom už nehľadal. Lebo keď to ťahá iba jeden, zvyčajne to po čase vzdá. Ale pekne poporiadku.

2. kapitola

So zmijou za chrbtom

Každý vzťah, či manželstvo, sa začína krásne. Zo začiatku nám nevadí nič. Ani smradľavé ponožky hodené pri posteli, ani chrápanie, pri ktorom sa nedá spať, a už vôbec nám ženám nevadí, že náš partner zje skôr jedlo, ktoré uvarila jeho mamička, ako to, ktoré sme pripravili my. Podotýkam, že zo začiatku.

Je to ideálny vzťah s nasadenými ružovými okuliarmi, kde prehliadame všetko. Ale potom sa nám to začne kopiť, neskôr sa začnú tie kôpky spájať a bum, my vybuchneme. A vidíme problém aj tam, kde nie je. A to všetko len preto, že sme si hneď na začiatku neurčili pravidlá. Boli sme svoji pol roka, keď som prišla za Romanom.

– Dnes som dostala výpoveď, – povedala som zúfalo.

– Miláčik, a to len tak? – nechápal.

– Nie, vieš dobre, že som len zaskakovala za jednu, čo sa mala vrátiť z materskej a na budúci týždeň sa už vracia, – bolo mi do plaču.

Nebola to síce práca snov, ale celkom ma to bavilo a okrem toho, peniaze sme potrebovali ako soľ. Chceli sme si totiž vziať úver a postaviť malý domček.

– To mi je ľúto.

Prišiel ku mne a objal ma.

– Čo budeme robiť?

– No, čo by sme robili. Nájdeš si prácu, alebo…

– Alebo?

– Len som tak uvažoval a ber to tak hypoteticky…

– Veď to už povedz! – horela som nedočkavosťou.

– Či by si nechcela dieťa, – povedal.

Oči sa mi rozžiarili, lebo po dieťati som veľmi túžila.

– Myslíš to vážne?

– Áno, veď mama sa už pýtala, či niečo nečakáme.

Úsmev mi klesol. Tá jeho matka!

– Robíš to kvôli nej? – odtiahla som sa od neho.

Úplne mi pokazil moje prvotné nadšenie.

– Kika, čo blázniš? Ja chcem dieťa a viem, že aj ty ho chceš, tak načo to odkladať?

Znelo to rozumne.

– Tak ťa prosím, aby si tvoju mamu v tej veci viac nespomínal. Ja si dieťa spravím vtedy, keď ja budem chcieť a nie vtedy, keď mi to ona nakáže! – povedala som detinsky.

Roman bol ticho. Nechcel sa so mnou hádať, mal rozum, tak ustúpil. A mňa to naštvalo ešte viac, lebo som sa potrebovala na niekoho vykričať.

Nebola to Romanova vina, ale tá jeho poznámka o jeho matke ma úplne vykoľajila. Stačilo tak málo a bola som ako v ohni.

Zo začiatku sa mi u nich bývalo dobre. Svokra bola ku mne milá, ústretová a keď sa jej niečo nepáčilo, tak mi to jemne naznačila. Ale postupom času to prišlo. Túto varechu nepoužívaj, tá je na mäso a nie na cestoviny. Toto patrí sem. Toto zasa tam. Musíš sa ešte veľa učiť. Môj Romanko toto nemá rád, ty o tom nevieš? A blá, blá, blá…

Ani sa nečudujem, že jej starší syn Miro sa so ženou Dankou odsťahoval hneď po troch mesiacoch a čo sa týka návštev, chodia k nám len sporadicky. Síce bývali od nás dvadsať kilometrov, ale až taká diaľka to zasa nebola.

A čo sa týka mojej svokry, tak aby som jej nekrivdila, nebola až taká zlá. Bola neznesiteľná. Div že nám do postele nevliezla, keď sme sexovali! A tie jej ranné budíčky v sobotu!

Už som sa nevedela dočkať, kedy budeme vo svojom. Pri večeri som oznámila, že som dostala výpoveď.

– A čo budeš teraz robiť, moja? – opýtala sa svokra a div že neosivela viac pri predstave, že ma jej Romanko teraz bude musieť živiť.

Ani to nemusela vysloviť a už som vedela, čo sa v jej hlave odohráva, čistý horor na druhú.

– Nič, – vstúpil do toho Roman, – buď si niečo nájde, alebo pôjde na materskú.

– A vy už azda niečo čakáte? – potešila sa.

– Nie, – schladila som ju, – ale plánujeme.

– Tak plánujte, deti, plánujte. Ja v tvojom veku…

A bolo to tu. V hrdle sa mi z nervov urobila veľká guča a ryža mi nechcela zísť dole. Mala som jej plné zuby. Tie jej rady! Hotová pani Dokonalá.

Keby som po dieťati, tak veľmi netúžila, tak je dosť možné, že by som to aj o niekoľko rokov odložila. Len aby som jej urobila napriek.

– A ako sa bude volať? – opýtala sa po svojom dlhom monológu, ktorý som vôbec nepočúvala.

– Kto? – nechápala som.

– No vaše dieťa predsa.

Roman na mne videl, že nechýba veľa a vybuchnem, tak odpovedal radšej on:

– Mami, sme ešte len v štádiu plánovania, keď to bude aktuálne, tak vtedy o tom budeme uvažovať.

– Chlapec by mal byť po otcovi, – pokračovala, akoby ho ani nepočula.

Aj mne sa meno Roman páčilo, ale teraz viem, že už len z princípu ho nedám.

Baba jedna, všetko mi musí sprotiviť.

Večer, keď som ležala na Romanovej hrudi, ťažko som si vzdychla.

– Čo sa deje? – opýtal sa.

– Musíme sa odsťahovať.

– Ale kam? Keď chceme dieťa, tak nemôžeme tak skoro riešiť hypotéku, – povedal.

– Tak poďme do podnájmu, ja to tu už dlhšie nevydržím, – bola som zúfalá.

– Vyspime sa na to, a potom to budeme riešiť, – navrhol.

***

My sme sa na to museli vyspať ďalšieho pol roka. A predchádzalo tomu niekoľko hádok s mojou svokrou a jedna bola mimoriadne zlá. Mala som strašne zlú náladu, lebo som to znova dostala. Menzes mi prišiel presne na deň a dokonca sa dá povedať, že aj hodinu. Bolo mi do plaču, šesť mesiacov sa snažíme o dieťa a nič.

Zúfalo som do seba zasunula tampón a div že som sa nerozplakala. Som bez práce a ešte stále nie tehotná. Už teraz mi bolo pred svokrou trápne, že Roman všetko ťahá sám.

Prepláchla som si tvár studenou vodou a šla do kuchyne uvariť obed. Svokra sedela za stolom a lúštila tajničku.

– Ahoj, Kristínka, ideš niečo variť? – opýtala sa ma.

Bože, nie, idem sa do kuchyne opaľovať. Vrelo to vo mne a stačilo len škrtnúť zápalkou, aby som vybuchla.

– Áno, Roman dnes končí skôr, chcem, aby sa ešte najedol a potom ideme na víkend k našim.

Nemusela som jej to vravieť, ale či jej to poviem teraz, či pri odchode, to je jedno. Ona totiž stále vyzvedala, kam ideme, kedy prídeme… Áno, je to jeho matka, ale nech chápe aj to, že on je už dospelý muž a má svoj život, lenže ona si to zjavne neuvedomuje.

– A ako pokračujeme v tej veci? – oči od tajničky vôbec neodtrhla.

– V akej veci? – úprimne som sa opýtala.

– Narážam na to, ako pokračujete v práci na dieťati.

Skoro ma šľahlo.

– Zatiaľ nijako, – povedala som sucho.

Nechcelo sa mi to rozoberať a hlavne nie s ňou. Ona si však zložila okuliare a uprene sa na mňa zadívala.

– Takže si to zasa dostala, – skonštatovala.

Prestala som krájať mäso.

– Prosím?

Len nech sa mi táto situácia zdá, lebo vezmem nožík a…

– Dnes ti mal prísť menzes, tak predpokladám, že si ho dostala.

– Vy sledujete moju menštruáciu? – bola som v šoku.

– Párkrát som si to poznačila a viem, že ti chodí presne.

Ona je čistý blázon.

– Kristínka, – pokračovala, akoby nič, – nebudeš ty mať nejaký problém? Vieš, niečo mi nesedí. Tie vaše bedrové nohavice, tričká nad pupok a potom také problémy okolo počatia. Mala by si navštíviť lekára, – radila mi.

Akoby som ja spadla z jahody.

– A čo ak je problém vo vašom synovi? – zdvihla som hlas.

– To neexistuje! V našej rodine s tým problémy nie sú, ale ty si nejaká bledá, možno ti len chýba nejaký vitamín. Teraz je in tá kyselina listová, mama v lekárni by ti mohla niečo poradiť.

Nožík, ktorý som mala v ruke, som hodila do umývadla, aj keď radšej by som ho hodila iným smerom.

– Máte pravdu, chýba mi vitamín ZR. Zdravý rozum, lebo iba hlupaňa môže bývať tu s vami pod touto strechou.

Vyštartovala som z kuchyne a zavrela sa v izbe. Tu ma to už zmohlo a strašne som sa rozplakala. Čakala som, že za mnou príde a bude chcieť pokračovať v rozhovore, či skôr hádke, ale neprišla. Na jej šťastie. Vzala som mobil a zavolala Romanovi.

– Ahoj, zlatko, čo sa deje? – opýtal sa ma, keď počul, že plačem.

– Chcem odtiaľto odísť, nechcem byť s tvojou matkou pod jednou strechou. Šibe jej!

Plakala som a plakala.

– Ale, čo sa stalo? – chcel vedieť.

– Úplne jej preskočilo, veď ona sleduje moju menštruáciu! Chápeš to?!

– Čo?

– Stále sa len pýta, ako pokračujeme s tým dieťaťom, obviňuje ma, že chyba je na mojej strane a zasa som to dostala, – dodala som so vzlykmi.

– Kikuš, neplač. Vyrieši sa to. O dve hodinky som doma, porozprávame sa.

– Nebudem ťa tu čakať, idem k našim, príď za mnou, ak chceš.

– Dobre, prídem tam za tebou, počkaj ma tam.

Chcem! A aj počkám, lebo tu určite nezostanem. Zbalila som si malú tašku a šla na autobus. Ani som sa jej nepozdravila. Odišla som rýchlo a chcela som byť od nej čo najďalej.

Pred bránou som sa zrazila so svokrom. Taký dobrák a žije so zmijou.

– Ahoj, Kristínka, hodím ťa niekam? – opýtal sa ma s úsmevom.

– Nie, ďakujem, prejdem sa.

– A kam ideš?

– Na autobus, idem k našim.

Jemu sa mi odpovedalo ľahšie, ani neviem prečo.

– Bez Romana?

– On príde za mnou, – vyhýbala som sa jeho očiam.

– Aha.

Nič viac nepovedal, asi si domyslel svoje.

– Tak ja idem, majte sa.

– Ahoj, Kristínka, a pozdravuj vašich.

***

Sedela som u našich v kuchyni a práve do seba liala druhý pohárik domácej.

– Nieže budeš takto piť na mojej svadbe, – upozorňovala ma Barbora.

– Opiť by si sa mala ty, lebo svoju svokru skoro vôbec nepoznáš, – povedala som jej.

Ona sa len zasmiala.

– Nech je aká je, ale ja u nej bývať nebudem.

– To máš teda šťastie, že si si hneď nabalila pracháča, ktorý má vlastný byt. Závidím ti.

Naliala som si ďalšieho panáka. Bolo mi už jedno, v akom stave ma nájde Roman.

– Nepreháňaj to s tou závisťou, sú to silné slová. A čo sa týka Petra, tak nie je to žiaden pracháč, len vie šetriť. A nevrav mi, že Roman nemal nič našetrené, veď pri jeho plate, ešte aj ty, čo si zarábala biedne, si si stále dokázala nejaké to euro odložiť.

Mala pravdu, odkladala som si, aj Roman si odkladal, ale potom som zistila, že na ich rodinnom dome mali deravú strechu a všetko zacvakal Roman, lebo tu býval.

Vtedy som sa na neho pozerala ako na skvelého syna a človeka, ktorý obetuje svoje peniaze, aby pomohol rodičom, no neskôr som si uvedomila, že tie peniaze nám chýbajú.

– Už prišli naši, – povedala Barbora.

Otec robil neurológa v nemocnici a mama pracovala v lekárni.

Šupla som do seba aj tretí pohárik. Pálilo ma z úst až do žalúdka.

Keď naši vošli do kuchyne a zbadali ma, hneď pochopili, že sa niečo deje.

– Ako to, že piješ sama? Ani si na mňa nepočkala, – poznamenal otec a objal ma.

V jeho náručí som sa rozplakala. Mala som s ním dobrý vzťah, oveľa lepší ako s mamou. Sama som nevedela, čím to bolo, ale bolo to tak.

– Čo sa deje? – mama ostala zaskočená.

– Deje sa všetko! – povedala som.

Na povrch sa drali ženské hormóny, ktoré so zdravým rozumom nemali nič spoločné a, samozrejme, zohral v tom rolu aj alkohol.

– Čo ti ten Roman spravil? Ja som ti vravel, že si ho nemáš brať.

Smutne som sa na otca zadívala.

– To nie je jeho vina, to jeho matka, – vzdychla som si, – stále do mňa rýpe, stará sa do nás, v kuse sonduje. Nedá mne, vlastne nám, dýchať. Ja to tam s ňou už dlhšie nevydržím. A ešte je tu niečo, asi nemôžem mať deti.

Viem, prehnala som to, ale tak som to v tej chvíli cítila, mrzelo ma, že sa nám nedarí, a podľa svokry, aj podľa mňa, to bola moja vina.

Moji rodičia si vymenili svoje zmútené pohľady.

– To s tvojou svokrou sa vyrieši, ale ako si, preboha, prišla na to, že nemôžeš mať deti? – otec si ku mne prisadol.

– Lebo sa snažíme niekoľko mesiacov a nič! Je to divné, a vôbec, nebudem sa o tom s tebou baviť, lebo si môj otec.

– Tak zabudni na to, že som tvoj otec a ber ma ako lekára. A ako lekár ti vravím, že to nie je len tak otehotnieť, nie každá žena má to šťastie či smolu, že otehotnie na prvýkrát…

Chcela som mu skočiť do reči, ale zastavil ma.

– Kristínka, sama dobre vieš, čo všetko tomu predchádza, si nervózna, je dosť pravdepodobné, že chyba nie je ani na jednej a ani na druhej strane, jednoducho, mali by ste ísť niekam na výlet a vypnúť.

– Oci, dosť, si lekár, ale nie gynekológ.

– A bola si už vôbec u nejakého ohľadom tohto problému? – zamiešala sa do rozhovoru mama.

Pokrútila som hlavou.

– Tak vidíš, veľa kriku pre nič, – povedala.

– Môžem ti niekoho vybaviť.

Otec už vyťahoval telefón, ale zastavila som ho.

– Gynekológa už mám, len som u neho nebola, nemyslela som si, že by to bolo potrebné, ale ako vidím, mýlila som sa.

Veľmi sa mi k nemu nechcelo, ale určite nechcem kontakt na nejakého otcovho kamaráta či známeho, ktorý by mi čumel medzi nohy.

– A čo sa týka Romana… – otec sa na mňa prísne díval.

Ja som prevrátila oči.

– On s tým fakt nič nemá, ako som povedala, na vine je jeho mama. On je ku mne dobrý, len teraz, keď som bez práce, nemáme dosť peňazí na to, aby sme sa mohli osamostatniť, a to je celý problém.

– Tak príďte bývať k nám, – navrhla mama, – Barbora sa sťahuje k Petrovi a čo sa týka Dávida, jemu to určite vadiť nebude, aj tak odchádza do Prahy a doma sa ukáže tak raz za tri mesiace. My tu budeme prakticky sami.

Najprv mi to prišlo ako sprostosť, ale potom som si uvedomila, že to nie je až taký zlý nápad. Vždy lepšie doma medzi svojimi, ako tam, lenže Roman tam doma bol, len ja som sa tam zle cítila.

Pred domom zaparkovalo auto. Roman. Rozhodla som sa, že mu pôjdem oproti, nechcela som, aby mal pocit, že sa na neho hnevám, lebo som nemala dôvod. Na neho určite nie.

Vystúpil z auta a ja som ho objala.

– Som rada, že si prišiel.

– Čo sa doma vlastne stalo? – opýtal sa ma.

– Nič a všetko! Už to tam nevydržím. Tvoja matka mi dýcha na krk, – už som si pripadala ako papagáj.

– Myslí to dobre, – zastal sa jej.

– Myslí to dobre? Ty sa počúvaš?! Veď ona mi sleduje menštruáciu!

Oprel sa o auto.

– Dobre a čo chceš teda robiť? Nemáme dosť peňazí, aby sme šli do vlastného.

– Takže je to moja vina, aby som bola presná, – preložila som si jeho slová.

– To som nepovedal, len ti otváram oči, ako na tom sme. Môžeme byť radi, že im platíme len smiešne peniaze za to, že tam môžeme bývať.

Toto nie je z jeho hlavy, to neboli jeho slová, ale slová svokry.

– Možno im platíme málo, ale na úkor toho trpí moja psychika, nevidíš to?

Už znova mi bolo do plaču, lebo ma vôbec nechápal.

– Tak navrhni riešenie, – povedal.

– Chcem sa nasťahovať k našim. Barbora odchádza, budeme mať celé poschodie iba pre seba a už sa nebudeme musieť tlačiť v jednej izbe.

Bolo mi jedno, či to znie detinsky, ale rozhodla som sa, že neustúpim, ani keby čo bolo.

– Býva tu ešte tvoj brat, – vravel.

– Odchádza do Prahy za prácou, bude viac doma tam ako tu.

– To mám teraz ja nechať našich samých v celom dome?

– Roman, veď si dospelý, oni sú dospelí, čo si chcel pri nich zostať celý život?

Toho Romana som nespoznávala, veď sme sa jasne dohodli, že tam budeme dočasne, a teraz toto? Čo mu len tá jeho matka natárala? Toto bola naša prvá ozajstná hádka v našom manželstve a ironické na tom bolo, že tú hádku spôsobila jeho matka, žena, ktorá by ho mala milovať a nie mu brániť v šťastí.

Pristúpila som bližšie k Romanovi.

– Prosím, nehádajme sa, milujem ťa. Ale ak zostaneme dlhšie u vašich, bojím sa, že naše manželstvo to nevydrží. Ak nechceš ísť bývať sem, – ukázala som na dom za svojím chrbtom, – tak poďme do podnájmu, hoc len do jednoizbového bytu. Ja si nájdem prácu a dieťa môže počkať, – navrhla som.

Zadíval sa mi do očí.

– Dobre, pôjdeme do bytu, ale na dieťati neprestaneme pracovať. Radšej sa uskromníme.

Silno som ho objala a tešila som sa, že sa odsťahujeme. Už som sa nevedela dočkať, ako sa zatvári svokra, keď jej oznámime, že už nebude mať koho komandovať.

3. kapitola

Falošná láska plodí zlo a zlo plodí závisť

Ako sa dalo čakať, spravila obrovský výstup. V tej chvíli mi prišlo ľúto, ale len Romana, stojaceho medzi dvoma ženami, ktoré obe pre neho niečo znamenali.

Ale keby ho jeho mama mala rada, myslím skutočne a nesebecky, tak sa zachová inak. Dovolila by mu normálne a v pokoji odísť, nech je šťastný. Lenže ona je sebec, alebo len nezniesla prehru? V každom prípade sa nemala správať tak, ako sa správala a možno by k tomuto celému nedošlo.

– Romanko, je nám tu až tak zle? – pýtala sa so slzami v očiach.

Ja som bola ticho, nechcela som sa do toho miešať, načo aj?

– Mami, veď si vedela, že tu budeme bývať len dočasne, – upokojoval ju.

– Áno, ale odchádzate tak zrazu. Ty vieš, že ja len každému dobre, do nikoho sa nestarám a Kristínke som chcela len pomôcť. Zle si to všetko vysvetlila a tebe bohvie čo natárala, – vravela, akoby som tam ani nebola.

Hotová Matka Tereza!

– Nikto si nič zle nevysvetlil, odchádzame a hotovo, – uzavrel Roman.

Ona sa rozplakala ešte viac.

– Aj Mirko odišiel, teraz odchádzate vy. Necháte nás tu s otcom samých, kto nás potom dochová?

Dokonale hrala na jeho citovú strunu.

Nadišiel môj čas.

– Pozrite, ako povedal Roman, dobre ste vedeli, že raz odtiaľto odídeme. A pokiaľ ja viem, o dochovaní tu žiadna reč nebola. Na začiatku ste nám pomohli, za čo vám ďakujeme, ale chceme ísť do vlastného, to je všetko.

Bola som na seba hrdá, ako dokonale som to zvládla. Aj keď najradšej by som jej vyškriabala oči, ale ovládla som sa.

Odišla z izby, lebo vedela, že už neuspeje. U Romana by možno aj, ale u mňa nie.

Môj manžel si sadol na posteľ a tváril sa zúfalo.

– Neboj sa, prejde ju to. Veď ťa nemôže mať pre seba celý život. Si dospelý a navyše aj ženatý. A ja dúfam, že šťastne, – štuchla som do neho.

Vedela som, že sa musí cítiť zle, ale nebolo to určite mojou vinou, ja som ho nenútila, aby si vybral, bol to môj muž, mal držať pri mne. Pomôžem mu, aby na to rýchlo zabudol. Čaká nás krásny život ďaleko od tohto domu.

Našli sme si byt na druhom konci mesta. Dvojizbový za primeranú cenu. Zatiaľ to finančne budeme zvládať, potom, ak by sa mi nepodarilo otehotnieť, pôjdem do práce, veď na dieťati môžeme pracovať aj tak.

Malá dodávka prišla o tretej a my sme do nej postupne začali nakladať naše veci. Nemali sme toho veľa a byt bol čiastočne zariadený, takže nám to nezabralo veľa času. Svokra sa s nami neprišla rozlúčiť, ale mne to nevadilo. Objala som aspoň Romanovho otca, jeho som mala skutočne rada.

– Budete mi chýbať, – povedala som pravdivo.

– Aj vy mne, – opätoval mi objatie, – a na mamu sa nehnevajte, je len smutná, že odchádzate. Dajte jej čas a ona to pochopí, veď aj ona vo vašom veku chcela byť sama vo vlastnom a mať súkromie, – ospravedlňoval sa za ňu.

– My to chápeme, otec, odkáž jej, že je u nás kedykoľvek vítaná a ty, samozrejme, s ňou.

Ja som sa už nevedela dočkať, kedy nakluše na návštevu, ale kvôli Romanovi som sa usmiala, že s ním súhlasím. Teraz to bude už iné, teraz budem vo svojom, budem tam paňou a ona ma nebude môcť komandovať. A ak áno, tak ju rýchlo schladím.

Vyšli sme von pred dom a ja som sa zhlboka nadýchla. Adios dom, teraz idem domov.

***

– Pani Ceheľská, poďte dnu, – zavolala ma sestrička.

Bola som nervózna, lebo nepôsobila veľmi priateľsky. Už cez telefón, keď som sa objednávala, tak mi dala jasne najavo, že idem na prehliadku po štyroch rokoch.

Vytiahla moju kartu, ktorá bola veľmi tenká, obsahovala možno tri papiere, a zadívala sa na mňa.

– Posledná menštruácia? – opýtala sa.

– Pred dvomi týždňami, – odpovedala som.

Pozrela sa do kalendára a odpísala si dátum. Tvárila sa veľmi nahnevane, neviem, čo jej bolo, ale asi nemala svoj deň.

– Tu sa mi podpíšte, že súhlasíte s vyšetrením, a potom počkajte, kým vás lekár zavolá.

Na papier som hodila svoj podpis a posadila som sa. Pocítila som napätie. Veď schválne, ktorá žena chodí rada ku gynekológovi? Ani jedna.

Dvere sa otvorili a z nich vyšla nejaká žena.

– Nech sa páči, môže ísť ďalšia, – povedala mi tá žena.

Tak som sa postavila a šla. Za stolom v druhej miestnosti sedel celkom sympatický muž. Mohol mať okolo štyridsiatky. Usmieval sa na mňa, celkom príjemná zmena oproti tej sestričke.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Recept na dieťa.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.