Kulti

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Mariana Zapata

Kulti

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © 2015 by Mariana Zapata

České vydání © Albatros Media, a. s., 2019

Translation © Romana Bičíková, 2019

Cover photos © Ljupco Smokovski; PanicAttack; Dean Drobot; Chinnapong; LightField Studios / Shutterstock.com

E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, 2018

ISBN tištěné verze 978-80-253-4052-3

ISBN e-knihy 978-80-253-4154-4 (1. zveřejnění, 2019)

VĚNOVÁNÍ

Mému tátovi.

Jsi můj kamarád, spoluhráč, šampion, můj spolukonspirátor, moje opora kdykoli a vždycky, když tě potřebuju.

Jakýkoli otec, o kterém kdy budu psát, bude jen tvoje nepovedená replika.

Mám tě ráda, chlape.

(Takže se přestaň za volantem chovat jako šílenec, potřebuju, abys tu se mnou byl ještě hodně dlouho.)

Kapitola první

Zamrkala jsem. A pak ještě jednou. „Cos to řekl?“

Muž, který seděl za stolem naproti mně, svoji větu zopakoval.

Přesto jsem na něj dál nechápavě zírala. Slyšela jsem ho hned napoprvé, o to nešlo. Mluvil nahlas a zřetelně. Jenže můj mozek se nedokázal srovnat s větou, která vyšla z jeho úst. Všem jednotlivým slovům jsem rozuměla, ale chtít po mně, abych je v tu chvíli dala dohromady do jedné věty a pochopila je, bylo asi stejné, jako byste slepému řekli, ať se jde honem na něco podívat.

Prostě to nebylo možné.

„Já tě potřebuju, Sal,“ naléhal trenér Gardner, muž, který po mně to nemožné žádal.

Zaklonila jsem se na židli a prohlížela si jeho stříbrem protkané vlasy, hladkou tvář bez vrásek, polo tričko s logem Houston Pipers, které měl na sobě. Na to, že mu už povážlivě táhlo na padesátku, byl pořád fešák. A taky pitomec, který se pomátl na rozumu, ale každopádně fešák.

Jenže pohledný byl koneckonců i sériový vrah Jeffrey Dahmer, takže vzhled nebyl zrovna nejspolehlivějším ukazatelem duševního zdraví.

Uklidni se, zhluboka se nadechni a koukej se sebrat, Sal. Soustřeď se. Potřebovala jsem se zaměřit na něco jiného, abych se uvolnila. Vybrala jsem si stěny Gardnerovy kanceláře.

Po jeho pravici visela úhledná řádka diplomů. Na obou stranách pak byly fotky jeho syna a několik zarámovaných snímků týmu Pipers na hřišti v průběhu let – můj nejoblíbenější byl obrázek z loňského roku, kdy jsme vyhráli ženskou profesionální ligu. Gardner stál uprostřed s trofejí, takovou třínohou příšerností, zvedal ji nad hlavu. Já byla hned vedle něj, pod jednou paží míč, se kterým se hrálo utkání, a druhou jsem objímala Jenny, naši brankářku. Stejná fotka visela i v mém bytě jako připomínka těch dvaceti let dřiny, která se nakonec vyplatila. Navíc mi sloužila jako motivace ve dnech, kdy jsem ráno seděla na posteli víc mrtvá než živá, pomáhala mi vstát a vyrazit na můj každodenní osmikilometrový běh.

„Sal.“ Hlavní trenér našeho týmu zopakoval moje jméno. „Nikdy jsi mě nezklamala. No tak,“ pobízel mě tlumeným, hravým hlasem, který působil dojmem, že mi dává na výběr.

Nedával.

Z pouhého pomyšlení na to, co ode mě žádal, se mi rozbušilo srdce. Ve chvíli, kdy v jedné větě vyřkl slova „ty“ a „tisková konference“, se můj nervový systém zasekl. A jakmile dodal „dnes“, můj mozek mi popřál hodně štěstí a vypnul. Nezmohla jsem se na nic než na tupé civění.

Já. Tisková konference. Dnes.

To bych si radši nechala vrtat zub, darovala ledvinu a zároveň měla zácpu. Vážně.

Včera večer, když mi Gardner volal, jsem o tom moc nepřemýšlela. Ani mě nenapadlo se bát, když mě požádal, abych za ním přišla do kanceláře v hlavním sídle Houston Pipers, protože se mnou potřebuje osobně něco probrat. Měla jsem se z toho vyvléknout, vymluvit se na křeče nebo střevní chřipku, jenže na to už teď bylo pozdě.

Nakráčela jsem přímo do pasti, fyzicky i psychicky.

Objektivy kamer a foťáků. Spousta. A všude.

Panebože, chce se mi zvracet, jen na to pomyslím.

Moje první myšlenka byla: Ne. Prosím, to ne. Jsou lidi, co mají strach z výšek nebo ze tmy, klaunů, pavouků, hadů… Já sama jsem si nikdy nedělala legraci z nikoho, kdo se něčeho bál. Jenže tenhle můj strašlivý děs z mluvení před kamerou, zatímco se na mě dívá dav lidí, už mi nejmíň stokrát vysloužil nadávání do srabů, především od mého bratra, ale i to se počítá.

„Tak co, řekneš mi, že to nedokážeš?“ Gardner povytáhl obočí, aby potvrdil, že mi skutečně nedává na vybranou, a zároveň mě provokoval slovy, o kterých věděl, že mě vyburcují. Byla jsem v deset hodin dopoledne v jeho kanceláři, protože tu chtěl právě mě, nikoho jiného.

Hajzl.

Kdybych byla slabší, než jsem, nejspíš by se mi roztřásl spodní ret. Možná bych dokonce mrkáním zaháněla slzy ve snaze se nerozbrečet. Oba jsme věděli, že ho nemůžu odmítnout. Že mu neřeknu ne.

I kdyby mě to mělo zabít, vždycky udělám, co mi řekne. A on na to vsázel i teď. Protože jsem byla blbec, který se nechá vyprovokovat. Když mi v jedenácti letech někdo řekl, že určitě nevylezu na ten obrovský strom, a já si zlomila ruku, protože jsem na něj samozřejmě vylezla, mělo mi to sloužit jako poučení, že čas od času je lepší ustoupit. Ale to se nestalo.

V duchu jsem si natáhla svoje ponožky velké holky (rčení, které mi jako malé vnutil táta, protože obvyklé „kalhotky velké holky“ mu připadaly moc úchylné).

„Tak dobře.“ Zašklebila jsem se, muselo to vypadat, že mi právě dělají klystýr. „Ale… proč tam nejde Grace? Nebo Jenny? Všechny rozhovory a tak přece dělají ony.“ Protože já se všem rozhovorům vyhýbala jako čert kříži, a především těm před kamerou.

„Grace jsem o to nepožádal, protože jsem si myslel, že bude nejlepší, když tu uděláš ty,“ vysvětlil mi, proč se s žádostí neobrátil na naši ostřílenou týmovou kapitánku. „A Jenny dorazí až v neděli.“

Znovu jsem prudce zamrkala, bála jsem se, že se zároveň pozvracím a poseru. Cítila jsem, jak mi samovolně nadskakuje noha, a rychle jsem na ni přitlačila dlaní, abych třas zarazila.

Gardner mi věnoval laskavý úsměv, naklonil se přes skleněnou desku svého obřího stolu a sepjal ruce. „Ani ses mě nezeptala, proč se ta tiskovka vůbec koná.“

Jako by mi na tom záleželo. Klidně to mohla být tiskovka k objevení léku na rakovinu a mně by to bylo putna. Tak jako tak by mojí největší starostí bylo se z toho nesložit. Moje srdce se splašilo už jen při pomyšlení na to slovo začínající na r, ale silou vůle jsem se přiměla nasadit klidný výraz, který by neprozrazoval, že právě bojuju se záchvatem paniky. „Fajn, proč se koná?“ vymáčkla jsem ze sebe.

Příprava na novou sezonu začínala našemu týmu za týden a půl, takže jsem podvědomě měla za to, že se tiskovka bude týkat právě toho.

Jenže sotva jsem tu otázku vypustila z pusy, rty našeho hlavního kouče se roztáhly v úsměvu. Hnědé oči mu zářily. Naklonil se přes stůl a řekl něco, co bylo stejně zlé, ne-li ještě horší, než jeho žádost, abych šla na tiskovou konferenci. Třináct slov, na která jsem nebyla připravená. Třináct slov, která mi měla změnit život, i když jsem to ještě netušila.

„Právě nám potvrdili, že v letošní sezoně převezme roli asistenta trenéra Reiner Kulti,“ pronesl Gardner tónem, jako by říkal: „Tohle je to nejlepší, co se mohlo stát.“

Můj výraz jasně říkal: „Ne, to teda není.“

Chvíli mu trvalo, než se přestal usmívat a upřel na mě zmatený pohled, ale nakonec se to stalo, jako když se pomalu, ale jistě hroutí věž z hracích kostek.

„Co se tak tváříš?“

* * *

Když jsem Reinera Kultiho viděla v televizi poprvé, bylo mi sedm let. Dodnes si přesně pamatuju okamžik, kdy se objevil na televizní obrazovce: bylo to semifinále Altus Cupu, fotbalového turnaje, který se hrál každé tři roky a na němž se všechny národní týmy ze všech zemí světa navzájem hlava nehlava vyřazovaly, dokud nezbyl jen vítěz. Byla to nejsledovanější sportovní událost na světě.

Proč by taky nebyla? Fotbal, futbol, kopaná je nejčastěji provozovaný sport ve všech obydlených koutech světa na všech kontinentech. Nediskriminuje. Můžete být malí, velcí, tlustí, tencí, chudí nebo bohatí, a stejně vám stačí jen aspoň přibližně nafouknutý míč a něco, z čeho si postavíte bránu, což může být cokoli. Plechovky od kafe. Plechovky od coly. Popelnice. Cokoli. Můžete být holka nebo kluk, můžete mít dres nebo nemusíte. A jak vždycky říkával můj táta, k tomu, abyste se naučili techniku, jste nakonec nepotřebovali ani boty.

Vzhledem k tomu, že můj brácha fotbal hrál a miloval – a já si tehdy z nějakého důvodu myslela, že můj bratr je nejúžasnější člověk všech dob – jsem zhruba v šesti letech rodiče přiměla, aby mě taky přihlásili do fotbalového týmu. Mamka se tak trochu zhrozila a přihlásila mě i na karate a do plaveckého kroužku. Jenže já v hloubi duše odjakživa věděla, že fotbal mám radši než cokoli jiného.

Z tátovy strany jsem byla potomkem dlouhé řady fotbalových fanatiků. Casillasovi nikdy moc nehráli, ale o to víc fandili. S výjimkou mého staršího bratra, který údajně fotbalové nadání a zájem jevil od chvíle, kdy se naučil chodit, moje rodina na fotbal jen koukala.

Ale co si vzpomínám, a podle toho, co už nejmíň stokrát vyprávěl můj táta, se tehdy před výkopem právě s mým bratrem dohadovali, jestli Španělé s Němci v zápase zametou, nebo ne. Chvíli po poločase už muselo Německo vystřídat většinu hráčů kvůli tomu či onomu zranění.

Eric, můj brácha, tehdy prohlásil, že s Německem je konec, a táta mu odporoval, že oba týmy mají ještě čas skórovat.

A já v duchu zcela jasně vidím svěžího devatenáctiletého hráče, jak nastupuje na trávník. Byl poslední z celého německého týmu, kdo ještě mohl střídat, byla to jeho premiéra na mezinárodní scéně. Jeho světle hnědé vlasy vypadaly díky zrnitému obrazu ještě světlejší, tvář měl hladkou, k tomu štíhlé tělo s dlouhými údy… pane jo, byl to ten nejhezčí a nejmladší hráč, kterého jsem do té doby na Altus Cupu viděla.

Po pravdě řečeno to Němci vážně měli mít spočítané. Všechno bylo proti nim. Sakra, dokonce i jejich vlastní fanoušci už tou dobou nejspíš byli proti nim.

Nezdálo se ale, že by o tom jejich fotbalové mužstvo někdo zpravil.

V jednu chvíli mezi začátkem druhého poločasu a okamžikem, kdy se na časomíře rozsvítila devadesátá minuta značící konec regulérní hrací doby, ten hubeňour s roztomilou tvářičkou, který mi nepřipadal o tolik starší než já, i když byl, obral o míč španělského útočníka, který se řítil na německou bránu, a rozběhl se. Běžel a běžel a běžel a nějakým zázrakem se mu podařilo setřást všechny soupeře, kteří se vrhli za ním.

Dal nádherný, nemilosrdný gól, zavěsil míč přímo do šibenice. Balon proletěl vzduchem do pravého horního rohu brány a zajistil si zápis do knihy rekordů.

Táta zaječel. Eric řval. Celý stadion i komentátoři byli nadšením bez sebe. Ten kluk, který v životě nehrál na světové úrovni, dokázal něco, co od něj nikdo nečekal.

Byl to jeden z těch okamžiků, co vás nabudí. Jasně, vy jste se o nic zásadního nezasloužili, ale navodilo to ve vás dojem, že ano. Měli jste pocit, že dokážete cokoli, protože to dokázal i tenhle člověk.

Připomnělo vám to, že nic není nemožné.

Vím, že jsem stála před televizí a povykovala spolu s tátou, protože mi to přišlo jako ta nejlepší reakce. Ale hlavně si pamatuju, že jsem si v tu chvíli byla jistá, že tenhle Kulti, Němec s osmičkou na dresu, který vypadal, že mu sotva dali řidičák, je toho roku nejlepší fotbalista na celém světě.

Udělat něco, co by do vás nikdo neřekl, ve chvíli, kdy vám nikdo nevěří…

Kristepane. Teď, když už jsem dospělá a dívám se na to s odstupem, už chápu, proč na mě udělal takový dojem. Dává to smysl. O tom gólu se lidi baví dodnes pokaždé, když se mluví o nejlepších momentech historie Altus Cupu.

Co byl pro mě bod zlomu? Kdy jsem se rozhodla, že půjdu za svým snem o zelené trávě, dvou brankách a černobíle kostkovaném míči? Tahle chvíle. Ten gól všechno změnil. Byl to okamžik, kdy jsem se rozhodla, že chci být jako tenhle chlap – tenhle hrdina.

Svůj život, svůj čas a svoje tělo jsem zasvětila tomuhle sportu, a to všechno kvůli hráči, kterého jsem dál sledovala, podporovala a milovala celým svým dětským srdcem, kvůli patronovi fotbalu – Reinerovi Kultimu. Jemu ta chvíle změnila kariéru. Stal se zachráncem Německa, národní hvězdou. Za dvacet let své hráčské kariéry se stal nejlepším, nejoblíbenějším i nejnenáviděnějším fotbalistou všech dob.

Do sedmnácti jsem měla jeho plakáty polepený každý centimetr stěn ve svém pokoji a všem jsem vykládala, jak se za něj jednou provdám.

Ale ještě před tou mánií a ohlašováním svatby jsem mu jako dítě napsala několik dopisů. „Jsem tvoje největší fanynka,“ stálo v jednom, psaném fixami a voskovkami na barevné čtvrtce. Nikdy jsem na ně nedostala odpověď.

Ale tohle jsem si nechala pro sebe.

Navíc už uběhlo deset let ode dne, kdy se muž, který si už tehdy za svou výbušnost a herní kreativitu vydobyl od fanoušků přezdívku „Král“, oženil a já jsem v záchvatu vzteku všechny plakáty ze zdí strhala.

Jako fakt, copak nevěděl, že si má vzít mě a že spolu budeme mít fotbalové superděti? Že mě má jednoho dne potkat v letadle a okamžitě se do mě zamilovat? Jo, očividně mu o tom nikdo neřekl, a tak se oženil s nějakou herečkou, majitelkou prsou, která odporovala zákonům zemské přitažlivosti.

A ani ne o rok později provedl další věci, které jsem mu nemohla odpustit.

Nic z toho ovšem Gardner netušil.

* * *

Seděla jsem naproti kouči, který mě trénoval už čtyři roky. Narovnala jsem se a pokrčila rameny. Co se tak tvářím? Jako bych nebyla ani trochu ráda? „Hele, přece víš, co se stalo mezi ním a mým bráchou, ne?“

Nejspíš jsem v tu chvíli spíš čekala, že to neví, protože jinak by mi zprávy o angažování Reinera Kultiho rozhodně neoznamoval tak nadšeně.

Ale Gardner jen přikývl a pokrčil rameny, ve tváři stále stejný zmatený výraz. „Samozřejmě, že to vím. Právě proto jsi nejlepší člověk na tu tiskovou konferenci, Sal. Vedle Jenny a Grace jsi jednou z nejznámějších a nejoblíbenějších hráček týmu. Jak že ti to říkají, texaská růže?“

Texaská růže. Fuj. Měla jsem pocit, jako bych se ocitla zpátky na střední, jako soutěžící o titul královny plesu, místo holky, která na plesy nechodila, protože většinou tou dobou hrála zápas.

„Kulti zlomil –“

„Já vím, co udělal. Naše PR oddělení už o tom, co se mezi Kultim a Erikem stalo, mluvilo včera na poradě, když nám oznámili, že ho najali. Nikdo z toho nechce dělat telenovelu. Vylezeš na kameru a věnuješ celému světu ten svůj kouzelný úsměv, protože právě to tým potřebuje. Není to nic dramatického, a hlavně musíme všichni táhnout za jeden provaz, aby se lidi soustředili na nás, a ne na něco, co se stalo kdysi dávno. Jde o deset, maximálně dvacet minut. Ty, já a on. Odpovíš na pár otázek a bude to vyřízené. Přísahám, že pak už po tobě nikdy nic takového chtít nebudu.“

Moje první myšlenka byla prostá: Za tohle může Erikova holenní a lýtková kost.

Měla jsem sto chutí začít hlavou mlátit do stolu, který stál mezi mnou a Gardnerem, ale udržela jsem se. Místo toho se mi strachem sevřel žaludek. Měla jsem z toho regulérní křeče, musela jsem si přitisknout ruku na břicho, jako by mi snad to gesto mohlo ulevit. Znovu jsem si povzdychla a smířila se se skutečností, kterou přinášela Gardnerova slova.

* * *

To zvládneš, Sal. Dokážeš to.

Když jsem byla ještě malá a táta po mě žádal něco, do čeho se mi nechtělo, což se stávalo hlavně v případech, že to bylo něco, čeho jsem se bála – třeba zabíjet ty hnusné obrovské létající šváby, co nám lezli do domu – namířil na mě ukazovák a španělsky mi řekl: „Sí puedes!“ Dokážeš to. A já jsem třeba i se slzami v očích vlezla vyzbrojená botou do místnosti, v níž poletovala ta odporná ďábelská stvůra, a udělala jsem to, i když jsem vůbec nechtěla.

„Dokážu to, udělám to“ bylo motto, které jsem vyznávala za všech okolností. Nesnášela jsem lidi, kteří mi tvrdili, že něco nedokážu, i když to bylo něco, do čeho se mi nechtělo. A právě na to trenér Gardner spoléhal, když mi nakázal jít na tu tiskovou konferenci.

Dokážu to. Zvládnu být ve stejné místnosti jako Reiner Kulti. Poprvé v životě budu sedět jen kousek od něj, před kamerami několika televizních štábů. Prkotina.

Uvnitř jsem se ale zkroutila do kuličky jako mrtvý pavouk a modlila se, abych se rozpadla v prach, a to radši dřív než později. Jímala mě hrůza, fobie, která neměla opodstatnění. Nikdo nikdy neříká, že strach je logický, protože není. Je hloupý a iracionální a na škále příšernosti od jedné do deseti dosahuje hodnoty tak padesát.

„Připravená?“ zeptal se mě Gardner, když jsme čekali na zahájení tiskovky. Novináři a reportéři vedle v tiskovém středisku se halasně bavili. Zvedal se mi z toho žaludek. Jak se tohle krucinál mohlo stát? Byla jsem až třetí v pořadí hráček, které se obvykle staraly o mediální obraz týmu, a z dobrého důvodu.

Dokázala jsem před tisíci lidí hrát fotbal, ale ve chvíli, kdy se ke mně přiblížil objektiv kamery na míň jak tři metry, úplně jsem vypnula. Byla jsem jako Ricky Bobby ženského profesionálního fotbalu. Určitě někde existovalo video, na kterém během rozhovoru hrozivě rozhazuju rukama. Vypadala jsem jako idiot, koktala jsem, potila jsem se a klepala se jako osika. Všechno naráz.

Dlaně jsem měla lepkavé, jako bych si jimi právě otřela záda po dlouhém běhu, v podpaží koláče potu… a nadskakovala mi noha. Obě nohy. A když se mi takhle třásly nohy, znamenalo to, že je situace vážná.

Ale místo abych přiznala, jak jsem nervózní, jsem si prostě jen strčila ruce do kapes, poděkovala všem bohům, že tepláky, které jsem si ráno oblékla, jsou dost volné, aby nikdo neviděl, že nemám pod kontrolou vlastní končetiny, a vyloudila na tváři úsměv. „Připravená,“ zalhala jsem se zaťatými zuby.

Gardner mě ale k mé smůle znal dost dobře, aby okamžitě poznal, že lžu, jako když tiskne, a nahlas se rozesmál. Jeho ruka mi přistála na rameni. Zatřásl mnou. „Jseš úplně hotová. Neboj, bude to v pohodě.“

Jedna z našich píáristek vystrčila hlavu zpoza rohu chodby, zamračila se a zase zmizela.

Nezvládnu to.

Zvládnu to.

Po krátkém záchvatu kašle jsem si řekla: Dokážu to. Doopravdy.

Ve vedlejší místnosti někdo do mikrofonu zahlásil: „Ještě moment, prosím.“ Moje noha se rozklepala ještě víc.

Panebože.

„Myslím, že jsem se právě trochu pozvracela,“ zamumlala jsem spíš sama pro sebe, než pro Gardnera.

„Bude to v pohodě,“ ujistil mě znovu se soucitným úsměvem.

Odkašlala jsem si a přikývla. V duchu jsem sama sebe úpěnlivě prosila, abych zůstala v klidu. Několikrát jsem se rychle nadechla a vydechla, potom jsem zhluboka nasála do plic vzduch a zadržela dech, což jsem dělávala, když jsem byla příliš rozčilená před zápasem.

A ani teď to nepomáhalo.

Zvedl se mi žaludek, musela jsem potlačit nevolnost.

„Kde vůbec vězí?“ zeptala jsem se.

Gardner se na mě překvapeně podíval, jako by ho moje otázka zaskočila. „Víš, že ani nevím? Nejspíš ho nechali čekat v nějaké jiné místnosti.“

Odpověď jsme dostali o vteřinu později, když se vrátila ta píáristka, co se na nás předtím byla podívat. Koutky úst měla svěšené. „Máme problém.“

Kapitola druhá

„Sal, ne ne.“

„Jo.“

„Sal, já si nedělám legraci. Ani trochu. Fakt ne. Prosím, proboha tě prosím, řekni mi, že je to jen vtip.“

Opřela jsem se hlavou o pelest postele a zavřela jsem oči. Rty jsem roztáhla v chmurném, poraženeckém úsměvu. Všechno bylo ztraceno. To odpoledne se opravdu stalo, nešlo tomu utéct. A tak jsem Jenny vyklopila celou pravdu. „Jo, přesně tak to bylo.“

Jenny zaúpěla.

Jenny byla opravdová kamarádka, taková, co cítí vaši bolest a trpí s vámi. Vzdychla tak zhluboka, že se to ke mně doneslo i ze vzdálenosti tisíce kilometrů. Moje potupa byla její potupa. S Jenny Miltonovou jsem se spřátelila hned, jak jsme se před pěti lety poprvé setkaly na soustředění národního týmu Spojených států amerických – „nejlepších“ hráček země.

„Ne,“ zaskučela znovu a zajíkla se. „Ne.“

Ale ano.

Vzdychla jsem a v duchu si znovu přehrála těch dvacet minut strávených před kamerami. Chtělo se mi umřít. Sice bych se nedovážila tvrdit, že to byla ta nejhorší věc, co se mi kdy v životě stala, ale bezpochyby to byl jeden z těch okamžiků, do nichž bych se chtěla vrátit a udělat věci jinak. Nebo je vymazat po vzoru Věčného svitu neposkvrněné mysli a předstírat, že se nikdy nestaly. „Obarvím si vlasy, změním si jméno a odstěhuju se do Brazílie,“ odtušila jsem suše.

A co udělala Jenny? Rozchechtala se. Smála se, až si uchrochtla, a pak se smála dál.

To, že se mě nesnažila utěšovat slovy, že je všechno v pohodě, znamenal, že na události, k nimž došlo před pár hodinami, nereaguju nijak přehnaně.

„Myslíš, že je ještě šance, že to nikdo neuvidí?“

Jenny ze sebe vydala zvuk, který působil dojmem, že o tom přemýšlí. „No, já bych řekla, že máš spíš smůlu. Sorry.“

Svěsila jsem hlavu a plíce se mi dmuly potlačovaným smíchem-lomeno-pláčem. „Jak moc jsem v pytli, na škále od jedné do deseti?“

Odpověď nejdřív nepřišla, a když přece jen ano, byla úsečná a ostrá jako břitva. Pisklavé uchechtnutí, z nějž mi bylo jasné, že se Jenny smíchy celá otřásá. Řehtala se jako vždycky, když se mi stal nějaký neuvěřitelný trapas. Jako třeba když jsem někomu zamávala, protože jsem si myslela, že mi mává – nemával, zdravil někoho za mými zády. Nebo když jsem jednou uklouzla na čerstvě vytřené podlaze a spadla přímo na prdel.

Proč bych od ní měla čekat něco jiného?

„Sal, ty jsi vážně –?“

„Jo.“

„Přede všemi?“

Odfrkla jsem si. Ani jsem na to nedokázala pomyslet, aniž by se mi zvedl žaludek. Měla jsem sto chutí zalézt do jeskyně a usnout zimním spánkem. Navěky. Bylo po všem. Život půjde dál. Za deset let si na to nikdo ani nevzpomene, ale…

Já jo. Já si to budu pamatovat navždy.

A Jenny taky. Jenny si to bude pamatovat, hlavně pokud najde videozáznam. A ona ho najde, tím jsem si byla jistá. Nejspíš už teď sjížděla všechny weby a hledala jméno Sal Casillasová mezi kompilacemi videí s názvem „Trapas týdne“.

„Mohla by ses přestat tlemit?“ obořila jsem se na ni do sluchátka, když se nepřestala pochechtávat.

Jenny se rozesmála ještě víc. „Jo, jednoho dne!“

„Vole, pokládám ti to.“

Ozvalo se ještě jedno hlasité uchechtnutí. A pak ještě jedno. A pak ještě pronikavý, hrdelní řehot. „Dej… mi… chvilku…“ sípala Jenny.

„Hele, já jsem ti zavolala, protože jsi ten nejhodnější člověk, co znám. Říkala jsem si: kdo mě v tom nevykoupe? Jenny. Jenny se mi nevysměje. Takže fakt dík.“

Jenny zalapala po dechu a pak se znovu rozesmála. Byla jsem si naprosto jistá, že si v duchu přehrává každou minutu toho, co se mi to odpoledne stalo, a užívá si, jak je to vtipné – vtipné pro kohokoli, kdo nebyl účastníkem celé události a neztrapnil se přímo před kamerami.

Odtáhla jsem mobil od ucha a namířila prst na červené tlačítko. Představovala jsem si, jak hovor ukončuju.

„Dobře, dobře, už jsem v pohodě,“ oddychovala Jenny. Byla to podivná dechová cvičení, která prováděla vždycky, když se potřebovala uklidnit. Nakonec se sebrala. „Fajn, dobře.“ Ještě naposled krátce zafuněla. „Tak jo. Takže říkáš, že nepřišel?“

Kulti. Za všechno, co se to odpoledne stalo, mohl on. Ne, dobře, to byla lež. Mohla jsem za to já. „Ne. Tvrdili, že má nějaké cestovní obtíže nebo co. Proto mě s Gardnerem přinutili, abychom na tu tiskovku šli sami.“

Sem si doplňte vzlyk.

„To zní dost divně,“ podotkla Jenny a už to znělo skoro normálně. Skoro. Úplně jsem ji viděla, jak si drží nos a odtahuje telefon od obličeje, aby se mohla znova rozchechtat. Mrcha. „Nejspíš si právě dával brunch a prohlížel si na netu svoje reklamy.“

„Anebo si pouštěl starý záběry a kritizoval se.“

„Přepočítával si svoji sbírku hodinek –“ Kulti byl hlavní tváří jedné značky hodinek, kam až má paměť sahala.

„Nejspíš seděl v hyperbarické komoře a četl si o sobě.“

„Ten byl dobrej.“ Zasmála jsem se, ale ve sluchátku se ozvalo dvojí pípnutí. Na displeji se rozsvítilo dlouhé číslo s předvolbou padesát dva a já si vmžiku uvědomila, kdo mi volá. „Hele, musím končit, uvidíme se v pondělí na tréninku. Volá mi tvůj nejlepší kámoš.“

Jenny se zasmála. „Fajn, tak ho pozdravuj.“

„Jasný.“

„Měj se, Sal.“

Zvedla jsem oči v sloup. „Jo, jo. A dobře dojeď,“ popřála jsem jí, než jsem hovor ukončila a přepnula na druhého volajícího.

Nestihla jsem ze sebe vymáčknout ani slovo a mužský hlas na opačném konci pronesl: „Salomé.“

Panebože. Zněl vážně. To, jak moje jméno vyslovil, zajíkavě, nezřetelně, Salomé místo obvyklého Sal!, které mu z pusy vystřelovalo, jako by mi spílal, že jsem rozbila něco, co se nedá spravit. Nikdo mi nikdy neříkal celým jménem, a můj táta už vůbec ne. Myslím, že mě takhle oslovoval jen v případech, kdy byl smrtelně vážný… jako třeba když mě chtěl smrtelně vážně seřezat, protože mamka měla dojem, že jsem provedla něco spektakulárně pitomého, a chtěla po něm, aby s tím něco udělal. Jednou jsem se v patnácti během zápasu poprala a dostala jsem červenou. Táta mě nikdy doopravdy netrestal – jeho představa o trestu se omezovala na domácí práce, spoustu a spoustu domácích prací, ale když byla máma z doslechu, pochválil mi pravý hák.

Takže když pokračoval slovy: „Zdá se mi to? Je to sen?“, neubránila jsem se úsměvu.

Stáhla jsem si z hlavy peřinu, abych s ním mohla mluvit. První, co jsem mu řekla, bylo: „Ne, jen jsi blázen.“

Táta opravdu byl blázen. Bláznivě zamilovaný, utahovala si z něj vždycky máma. Táta byl fotbalový snob, jako většina cizinců fotbalu v Americe zrovna nefandil, pokud jsem v týmu nebyla já nebo můj bratr. Nebo Reiner Kulti, přezdívaný svými fanoušky „Král“, a lidmi, co ho k smrti nenáviděli, „Führer“. Táta rád tvrdil, že si prostě nemůže pomoct. Kulti byl příliš dobrý, příliš talentovaný, a většinu své kariéry hrál v tátově oblíbeném týmu, kromě těch dvou sezon, které odehrál v dresu Chicago Tigers. Zkrátka Kultiho zbožňoval. Ten chlap měl doma jen čtyři typy dresů: dres mexického národního týmu, dresy klubů, v nichž hrál Eric a klubů, za které jsem nastupovala já, a Kultiho dresy. Netřeba dodávat, že dresy s Kultiho jménem nosil mnohem častěji, než by měl někdo, jehož dvě děti profesionálně hrají fotbal, ale já jsem si to nebrala příliš osobně.

Všichni tři jsme – samozřejmě nepočítám mamku a mladší sestru – trávili hodiny a hodiny sledováním Kultiho zápasů. Ty, na které jsme se nemohli dívat živě, jsme si nahrávali na videokazety a později na DVD. Já byla dost mladá na to, aby na mě ten metr devadesát vysoký Němec udělal ten největší dojem. Jasně, Eric hrál fotbal, co jsem si pamatovala, ale Kultiho vliv na mě byl jiného typu. Byl jako magnetická přitažlivost, která mě den za dnem táhla na hřiště, takže jsem se na Erika věšela, kdykoli to šlo, protože to byl ten nejlepší hráč, jakého jsem znala.

A táta se vezl se mnou, uctíval Kultiho stejně zbožně jako já.

„Seděl jsem u jídla, když vtom do domu vrazil tvůj bratranec,“ vykládal táta – naši byli právě v Mexiku na návštěvě u mé tety – „a prý ať si zapnu zprávy.“

A bylo to tady…

„Jak to, žes mi nic neřekla?“

„Nemohla jsem! Měli jsme zakázané o tom mluvit, dokud to nebude oficiální, a já to zjistila těsně předtím, než mě donutili jít na tu tiskovku.“

Rozhostilo se ticho, táta se zajíknul. Vymáčkl ze sebe něco, co znělo jako tlumené Dios mío. „Tys měla tiskovku?“ zeptal se šeptem. Nemohl tomu uvěřit.

Takže ji neviděl. Díkybohu. „Byla přesně tak příšerná, jak si představuješ,“ ujistila jsem ho.

Táta se znovu odmlčel, snažil se vstřebat a přebrat si v hlavě, co jsem mu právě řekla. Nakonec se zjevně rozhodl nechat prozatím moji neschopnost před kamerami stranou. „Je to pravda?“ zeptal se. „Vážně je tvůj nový trenér?“ Položil tu otázku tak váhavě, tak pomalu, že i kdyby šlo ho milovat ještě víc – což nešlo – v tu chvíli bych ho samou láskou snědla.

Z nějakého podivného důvodu mi hlavou bleskla vzpomínka na fotku Kultiho těsně před třicítkou, kterou jsem měla ve druháku na střední nalepenou na sešitě na matiku. „Jo, je to pravda. Marcy je pryč, takže teď je naším novým asistentem trenéra.“

Táta roztřeseně vydechl. „Já asi omdlím,“ zamumlal.

Vyprskla jsem smíchy, ale zároveň jsem potlačovala zívnutí. Zůstala jsem dlouho vzhůru a dívala se v televizi na jeden díl britského komediálního seriálu za druhým, dokud jsem nesebrala dost odvahy, abych zavolala Jenny. Věděla jsem, že už musí být skoro půlnoc, což bylo hodně po mojí obvyklé staromilské večerce v deset, maximálně v jedenáct, pokud jsem si náhodou chtěla vyhodit z kopýtka. Jenny ale byla stále v Iowě, takže mi bylo jasné, že je ještě vzhůru. „Ty jsi strašně dramatickej.“

„Dramatická je tvoje sestra,“ odpálkoval mě.

Tím mě dostal.

„A nelžeš mi?“ Mluvil pořád španělsky, a tím mluvil myslím spíš sípal a přerývaně oddechoval.

Zaúpěla jsem a srolovala si peřinu až k pasu. „Ne, tati. Ježíšikriste. Je to fakt pravda. Pan Cordero – náš generální ředitel, ten blbec, co jsem ti o něm říkala – hned potom poslal celému týmu mail,“ vysvětlovala jsem.

Táta chvíli mlčel, jediné, co jsem ze sluchátka slyšela, bylo jeho oddychování. Z jeho reakce se mi trochu chtělo umřít. Ačkoli mě nepřekvapilo, že ho to takhle vzalo – spíš by mi bylo divné, kdyby se nechoval, jako by tohle byl nejlepší okamžik jeho života. „Točí se mi hlava –“

Ten chlap byl vrchol směšnosti.

Rozhostilo se další ticho a tenounký hlásek, na míle vzdálený muži, který dokázal burácet „GÓÓÓÓÓÓÓÓÓÓL!“ tak nahlas, že ho slyšela celá čtvrť, zaskřehotal: „Moje ruce – třesou se mi ruce –“ Přešel zase do angličtiny, hlas mu přeskakoval.

Celá jsem se otřásala smíchy. „Nech toho.“

„Sal.“ Jeho hlas zněl slabě, až příliš tiše na člověka, který mluvil jen ve dvou tóninách: hlasitě a ještě hlasitěji. „Voy a llorar. Budeš s ním na stejném hřišti.“

Už jsem to nevydržela. Začínala jsem mít z potlačovaného smíchu křeče v břiše. O Erikovi jsem se nezmínila, ani jeden z nás na ten zážitek nemohl zapomenout, ale taková už je pravá láska – slepá a bezpodmínečná. „Tati, přestaň.“ Nemohla jsem zadržet smích, protože jak jsem ho znala, myslel to zcela upřímně.

Táta nikdy moc nebrečel. Rozplakal se, když mě povolali do dívčí reprezentace do sedmnácti let, a pak když jsem přešla do národního týmu do dvaceti let. Potom jsem ho se slzami v očích viděla už jen v den, kdy mu umřel táta. Když jsem se dostala do profesionálního klubu, už jen zářil, zjevně mi věřil víc, než jsem si věřila sama. Myslím, že jsem tehdy byla tak nervózní, že jsem byla zpocená až na zadku.

„Bude tě trénovat,“ vypískl, a tím myslím doopravdy vypískl.

„Já vím,“ zasmála jsem se. „Už mi přišlo asi deset e-mailů od lidí, co chtějí, abych jim to potvrdila. Jste všichni šílení.“

„On tě bude trénovat,“ zopakoval prostě táta.

Tentokrát jsem si musela stisknout kořen nosu, abych zadržela smích. „Řeknu ti, kdy budeme mít otevřený trénink, aby ses s ním mohl přijít seznámit.“

V tu chvíli táta znovu překročil meze. „Sal – Sal, nikomu to neříkej, ale jsi moje nejoblíbenější dcera.“

Panebože. „Tati –“

Někde v pozadí se ozval křik, který zněl podezřele jako moje mladší sestra, načež táta podle všeho odtáhl mobil od ucha a zařval: „To byl jen vtip!... Včera jsi mi řekla, že mě nenávidíš, te acuerdas? Proč bys měla být moje nejoblíbenější dcera ty, když tvrdíš, že si přeješ, abych nebyl tvůj táta?“ A pak zaječel ještě něco. Nakonec rezignovaně vzdychl a vrátil se k telefonu. „Ta holka, mi hija. Netuším, co si s ní počít.“

„To mě mrzí.“ A částečně mě to vážně mrzelo. Nedokázala jsem si ani představit, jako obtížné pro moji mladší sestru musí být to, že je úplně jiná než Eric a já. Naši se ji snažili vést k různým koníčkům, ale ona u ničeho nevydržela, ani se moc nesnažila. Jak jsem rodičům neustále opakovala, bylo na ní, aby si našla svoji cestu.

„Ay. Ale asi si nemůžu moc stěžovat. Vydrž chvíli – Ceci, que quieres?“ A pak zase zmizel, aby ještě chvíli křičel na moji sestru.

Seděla jsem s telefonem u ucha, na posteli přes tři tisíce kilometrů od místa, kde jsem vyrostla, a snažila se srovnat s představou, že Reiner Kulti – ten Reiner Kulti – bude můj trenér. Silou vůle jsem spolkla nervozitu a napjaté očekávání.

O nic nejde.

Jasně.

Teď jsem se hlavně potřebovala dát rychle dohromady a soustředit se, abych zvládla předsezónní přípravu a pojistila si místo v základu. Musela bych to královsky podělat, abych příští sezonu nebyla v základní jedenáctce, ale občas se stávají hodně nečekané věci. A já si se svými šancemi nechtěla zahrávat.

A s touhle myšlenkou jsem nakonec dokončila rozhovor s tátou, a pak jsem ležela v posteli a v duchu jsem si vymlouvala nápad jít si ještě zaběhat. Moje tělo potřebovalo odpočinek. Deset minut jsem tupě civěla do zdi, než jsem konečně sama sebe přesvědčila, že klidně můžu jít běhat až ráno a bude to v pohodě.

Když jsem byla mladší, jeden z mých oblíbených koučů nás k trénování motivoval slovy: „Být připravený na válku je jedním z nejúčinnějších způsob, jak zachovat mír.“

V mém životě mír nebude, pokud nebudu na tréninku podávat ty nejlepší výkony, ať už tam Král Kulti je, nebo není.

Kapitola třetí

„Dneska je schůze v pátém patře, Sal, konferenční místnost 3C.“ Sekuriťák mi po žulovém pultu posunul návštěvnickou kartičku a mrkl na mě.

„Díky. Uvidíme se pak.“ Kývla jsem na něj a věnovala mu zářivý úsměv, ale oči jsem nemohla spustit z obří nástěnné malby za ním. Hrála všemi barvami jako živá, byla namalovaná podle fotek, desítek snímků hráček Houston Pipers a mužského týmu Wreckers. Wreckers byli hlavním týmem, ženský tým byl přidružený a spadal pod stejného majitele a vedení. Vždycky jsem si v duchu s láskou říkala, že jsme jako adoptované děti, dostaly jsme se do rodiny až roky potom, co mužský tým vybojoval svoje úspěchy, a majitelé teď vkládali svoje sny a naděje do nás. Proč ženský tým pojmenovali Pipers – Dudáci –, to jsem netušila. Nejspíš to byl ten nejhorší název, jaký jsem kdy slyšela, z nějakého důvodu to ve mně evokovalo erekci.

Jednou z postav nástěnné malby jsem byla já, přímo uprostřed, ruce nad hlavou v oslavě jednoho gólu, který jsem dala v předminulé sezoně. Budu o tom obrazu muset říct tátovi, kladla jsem si v duchu na srdce, když jsem si to nové umělecké dílo v lobby prohlížela. Když jsem tu byla posledně za trenérem Gardnerem, moc jsem si malbu neprohlížela. Hlavní sídlo klubů Pipers a Wreckers bylo každopádně impozantní, budova byla stará sotva pár let a stála v rychle se rozvíjející čtvrti jen kousek od centra města.

Od tiskovky utekly tři dny a já zatím od nikoho neslyšela žádnou poznámku o tom mém kolosálním trapasu. Nic. Nikdo mi nevolal, nepřišla mi ani jedna esemeska nebo e-mail, nikdo se neozýval s tím, že by něco viděl. Sice jsem byla zvyklá na to, že si ze mě lidi dělají legraci, že si mě dobírají za to, co mám ráda nebo jak se oblékám, takže jsem na to byla připravená.

Ale stejně.

Děsila jsem se okamžiku, kdy se to video dostane na veřejnost, ale tu obavu jsem prozatím uklidila až na dno své mysli. Priority. Měla jsem svoje priority, třeba zrovna dnes.

Dneska bylo v plánu setkání mužstva a realizačního týmu, byla to úvodní schůze předtím, než měly začít tréninky. Sloužila hlavně k tomu, aby se všichni seznámili s pravidly, tréninkovým plánem a harmonogramy, a spoustou dalších podružností, které jsme obvykle pouštěli jedním uchem tam a druhým ven.

Najít konferenční místnost 3C nebylo těžké. Zatím tu čekalo jen pár lidí, a tak jsem zamávala několika holkám z týmu, pozdravila se s nimi a usadila se zhruba v půlce sálu. Trenér Gardner, který mě po té tiskovce objal a ze všech sil se snažil udržet smích, se v rohu místnosti bavil s několika asistenty.

Někdo zapištěl.

„Sal!“ Byla to Jenny, moje nejoblíbenější brankářka na světě. Byla napůl Japonka, z druhé poloviny měla předky ze všech možných koutů Evropy a pyšnila se tou nejlepší pletí, jakou jsem kdy na někom viděla. Byla vysoká, hezká a přátelská. Dřív jsem ji z duše nesnášela – kamarádsky – protože když jsme ještě hrály proti sobě, zablokovala víc než dost mých gólových střel. Bylo dost nefér, že někomu šlo, na co sáhl, a ještě k tomu byl hezký a chytrý, ale Jenny byla tak milá a hodná, že moje nenávist neměla dlouhého trvání.

„Jenouši.“ Zamávala jsem jí a Jenny ukázala na židli vedle sebe a mávnutím mi naznačila, ať si jdu honem sednout k ní. Mávla jsem na několik dalších hráček, které jsem znala. Většina z nich se podezřívavě rozhlížela. Bože můj. Rychle jsem zalétla pohledem k hloučku trenérů, jestli se mezi nimi neschovává Kulti.

Nebyl tam.

Nech toho, Sal. Soustřeď se.

Jenny se narovnala, aby mě mohla obejmout. „Moc ráda tě vidím,“ jásala. Většina hráček nežila v Houstonu celoročně a Jenny byla jednou z nich. Pokaždé, když skončila sezona, vrátila se domů do Iowy. Tohle bude naše třetí společná sezona. Já sama jsem nebydlela zas tak daleko od domova – k rodičům do San Antonia jsem to autem měla zhruba tři hodiny – a žít v Houstonu mi navzdory vlhkému podnebí nevadilo.

V konferenční místnosti to bzučelo. Hráči a hráčky se rozhlíželi, ovzduší ztěžklo očekáváním. Musela jsem si opakovaně připomínat, abych se taky nerozhlížela. Přistihla jsem Jenny, jak hledá v kabelce rtěnku a pokukuje kolem, a když si všimla, že vidím, co dělá, zrudla až za ušima.

„Já si fakt myslím, že zas tak o moc nejde,“ prohodila a já jí věřila. „Ale… víš jak, napůl čekám, že sem přijde s andělskými křídly na kopačkách a svatozáří nad hlavou, vzhledem k tomu, že ho tu všichni považují skoro za boha.“ Jenny se na chvilinku odmlčela a pak spěšně dodala: „Teda za boha na hřišti, samozřejmě.“

Přikývla jsem a mrkla na ni. „Mhm, jak říkáš,“ popichovala jsem ji. Moc dobře jsem věděla, jací chlapi se jí obvykle líbí, a rozhodně to nebyli bruneti, kteří hráli fotbal. Její přítel, se kterým chodila už dva roky, byl dvoumetrový habán, sprinter, který na poslední olympiádě vyhrál jednu bronzovou a jednu stříbrnou medaili a stehna měl široká jako já hrudník. Vejtaha.

Jenny se zamračila. „Nenuť mě, abych vytáhla ty obrázky, co jsem viděla u vašich.“

Sakra. Měla mě v hrsti a z jejího veselého úšklebku bylo jasné, že to moc dobře ví. Když se mnou jednou jela na návštěvu k mým rodičům, mamka odněkud vyhrabala staré fotky z mého mládí, a několik z nich jasně dokládalo moji posedlost Kultim. Myslím, že nejvíc kompromitující byly tři po sobě jdoucí narozeninové fotografie, na kterých jsem se usmívala nad dortem s jeho podobiznou.

„Ahoj, Jenny,“ zatrylkoval nad mojí hlavou známý hlas a skoro ve stejný okamžik mě zezadu za hlavu chytily dvě ruce a zmáčkly mi tváře. Pak se mi nad hlavou objevila dvě hnědá kukadla. „Ahoj, Sally.“

Zapíchla jsem do prostoru mezi těma hnědýma očima prst. Jejich majitelka měla tmavě blond vlasy, jako obvykle zastřižené nakrátko. Jakákoli jiná dívka by s takovým účesem vypadala jako roztomilý diblík, ale tahle ne. „Harlow, už se mi po tobě stýskalo,“ řekla jsem nejlepší obránkyni v celé zemi.

Harlow Williamsová byla skutečně nejlepší a z dobrého důvodu. Byla trochu strašidelná. Mimo hřiště neuvěřitelně milá, ale když se proti vám řítila na trávníku, ty prastaré pudy sebezáchovy, s nimiž se rodí každá lidská bytost, ve vás ječely, ať vezmete nohy na ramena a pelášíte od ní pryč.

Ne náhodou se jí říkalo Zvíře.

Harlow mi místo odpovědi stiskla nos, takže jsem nemohla dýchat. „Mně se po tobě taky stýskalo. Máš něco k snědku?“ zeptala se a dál se nade mnou nakláněla, aby mi viděla do tváře.

Samozřejmě, že jsem s sebou měla jídlo. Vytáhla jsem z tašky tři proteinové tyčinky a tu s příchutí burákového másla, její nejoblíbenější, jsem jí podala.

„A přesně kvůli tomuhle ti vždycky kryju záda,“ řekla Harlow a spokojeně vzdychla. „Díky, Sal. Potom za tebou přijdu, abys mi vyklopila, co všechno jsi přes léto dělala.“

„Jasná věc.“

Harlow mě trochu moc tvrdě poplácala po hlavě a pak si sedla na jednu ze židlí u stolu. Naklonila se a zakmitala na nás prsty. Pak si kousla do tyčinky. Já a Jenny jsme se na sebe zašklebily. Všechny tři jsme spolu hrály v národním týmu, když jsem ještě byla jeho součástí, takže jsme se znaly ze všech nejlíp.

„To je prdlouš.“

Jenny přikývla. „Jo, to je. Pamatuješ, jak to do tebe jednou při tréninku napálila?“

Jen z té připomínky mě rozbrnělo rameno. To Harlow mohla za to, že jsem v něm cítila chronickou bolest. „Jo, nemohla jsem pak tři týdny hrát. Jasně, že si to pamatuju.“ Snažila jsem se ji obejít s míčem a se zlou jsem se potázala, měla jsem to rameno vykloubené. Už nikdy víc. Sice jsem obvykle před agresivními hráčkami nezdrhala, ale Harlow byla něco jiného.

Když dorazili všichni, Gardner tleskl do dlaní a přivítal nás na předsezónní přípravě. Skoro všichni v místnosti se nechápavě rozhlíželi, jako by se ptali, proč už začíná, když tu zcela očividně někdo chybí. Kouč Gardner si ale buď nevšiml, že ho nikdo neposlouchá, anebo mu to bylo jedno, protože se nerozpakoval a spustil.

Pokud byl někdo překvapený, že muž, který dokázal odehrát utkání s chřipkou nebo i se zlomeninou, není na první týmové schůzi, nechal si to pro sebe. Nikdo ani nemukl. Kulti míval takříkajíc stoprocentní docházku, ani živelní pohroma by mu nezabránila dostavit se na hřiště.

„Jak víte, Marcy letos v létě odešla trénovat na univerzitu v Mobile, a tak vedení klubu oslovilo několik potenciálních uchazečů o post asistenta trenéra, který svým odchodem uvolnila. A měli jsme štěstí, před pár dny se nám pozici povedlo obsadit. Novým asistentem trenéra bude Reiner Kulti – jistě vám ho nemusím zdlouhavě představovat.“

Pár lidí v místnosti syklo. Copak nečetli e-maily? Nebo nekoukali aspoň na televizi? „Vím, že jste všechny profesionálky, dámy,“ pokračoval kouč, „ale pro jistotu: je to pro vás trenér Kulti. Nebudete mu říkat ani Reiner, ani Král, a pokud od některé z vás zaslechnu Führer, padáte z týmu. Je to jasné? Ještě se tu staví Sheena z PR a vysvětlí vám, co můžete dávat na sociální sítě, a co ne. Já vás jen prosím, řiďte se svým rozumem.“

Já bych Kultimu beztak nikdy v životě Führer neřekla, ale s takovými výhrůžkami jsem na to pro jistotu nechtěla ani myslet. Z toho, do jak rozpačitého ticha pronesl Gardner zbytek projevu, mi bylo jasné, že ostatní mají stejný pocit. Byly jsme profesionálky. Kromě nároďáku jsem v životě nepotkala tolik cílevědomých a soutěživých lidí.

A teď jsme tu seděly jako ve školce, omráčeně zíraly a nepřítomně přikyvovaly Gardnerovu varování, že stačí jeden chybný krok a můžeme v týmu skončit.

Prosedět celou sezonu na lavičce náhradníků? Nebo dokonce z klubu úplně odejít? Jasně, tak to ani omylem.

Vnímat jsem ho znovu začala, až když skoro končil. Vyjmenoval nám šest nových posil kádru a pak nám vyložil, co od nás v nové sezoně očekává – najít ideální kombinaci talentů, které náš tým další rok v řadě dotáhnou až na vrchol. Pak dodal ještě něco o přístupu do tělocvičny místní vysoké školy a rozdal nám seznam toho, co se po nás bude chtít mimo hřiště. Stejnou řeč k nám držel každý rok před začátkem sezony.

Až na to, že mi ještě nikdy nikdo nehrozil, že mě vykopne z týmu, když budu špatně mluvit o trenérovi, který za rok vydělá víc peněz než my ostatní za celý život.

Dřela jsem dost dlouho a dost tvrdě, než abych si něčím takovým zkazila kariéru.

Ne, díky a jděte s tím do hajzlu.

Gardner pak ještě vyložil, na co se zaměříme v těch šesti týdnech mezi začátkem přípravy a zahájením sezony. Představil nám zbytek realizačního týmu a pak už se ujala slova Sheena, ta holka z PR, která během té mojí trapné tiskovky jen tak stála a dívala se, jak ze sebe dělám blbce.

Kulti, Kulti, pořád jenom Kulti.

„…jeho přítomnost přitáhne k týmu hodně pozornosti. Potřebujeme zájmu médií a veřejnosti využít a zúročit ho v náš prospěch, je to pozitivní věc, velmi užitečný nástroj, jak zajistit, aby se ženská liga nadále rozvíjela…“

Já to věděla! Bylo mi jasné, že sem Kultiho přivedli jen proto, aby si zvýšili publicitu.

„…pokud vás média kontaktují, zaveďte řeč na tým a na ligu. Dávejte najevo nadšení…“

Nadšení?

„…pan Kulti by měl dorazit během zítřka…“

Jenny mě pod stolem kopla do nohy.

* * *

S tím, že kvůli vysloužilému německému reprezentantovi se na klub upře hodně pozornosti, si tedy legraci nedělali. První trénink býval obvykle tichá událost, hráčky se na něj sjížděly v minivanech, ale najednou tu byly přehršle aut z půjčoven a několik přenosových vozů. Byli tu lidé z televizí, krucinál. Zajela jsem na parkoviště, po němž se ploužili lidé. V několika z nich jsem poznala spoluhráčky, ale jinak to byli cizinci: novináři, reportéři, blogeři a možná dokonce Kultiho fanoušci. Doufala jsem, že ti budou v převaze, ale moc velké naděje jsem si nedělala.

První trénink vlastně ani nebyl opravdový trénink, byly to jen každoroční testy fyzičky, aby se ukázalo, jak na tom kdo po létě je. O nic nešlo, a přece tu bylo tolik lidí…

Žaludek se mi sevřel úzkostí. Zhluboka jsem se nadechla, abych ten pocit zahnala.

Nezabralo to.

Ještě jeden hluboký nádech, a pak další, a když jsem se nadechovala potřetí, auto bylo zaparkované. Povedlo se mi pocuchané nervy uklidnit aspoň natolik, abych byla schopná vystoupit z auta a nevypadala u toho, že mě sužuje ranní nevolnost. Pět vteřin poté, co jsem z kufru auta vytáhla svoji sportovní tašku, jsem to uslyšela. „Casillasová!“

Krucinál.

„Sal Casillasová! Máte na mě minutku?“ volal mužský hlas.

Přehodila jsem si tašku přes rameno a ohlédla se. Spatřila jsem chlápka, který se oddělil z hloučku cizích lidí a zamával na mě. Srdce mi spadlo do kalhot. Vyloudila jsem na tváři úsměv a přiměla se mu zamávání opětovat. Nebyla to jeho vina, že se před kamerou měním v nervózní koktající trosku.

„Jasně,“ odpověděla jsem přesvědčivě. Fyzické testy měly začít až za dvacet minut, ale musela jsem se jít připravit.

„Jak se máte? Já jsem Steven Cooper ze Sports Daily,“ představil se chlap a potřásl mi rukou. „Mám jen pár otázeček, jestli je to v pohodě?“

Kývla jsem. „Do toho.“

„Budu si to nahrávat, jako dokumentaci.“ Ukázal mi diktafon, který svíral v ruce, a zapnul tlačítko start. „Na co se v nadcházející sezoně nejvíc těšíte?“ vypálil první otázku.

„Nejvíc se těším na to, až ta sezona doopravdy začne. Máme v mužstvu i v realizačním týmu nováčky, takže se těším, jak nám to spolu bude klapat.“ Zněla jsem jako rozumný dospělý člověk, a ne jako někdo, kdo si právě málem nadělal do kalhot. Byla jsem na sebe hrdá.

„Co si myslíte o tom, že na post asistenta trenéra Pipers nastoupil Reiner Kulti?“

Na stejnou otázku jsem odpovídala už na té pekelné tiskovce před pár dny. „Ještě mi to pořád nedochází. Jsem nadšená. Myslím, že je super, že nám bude pomáhat někdo, kdo má tolik zkušeností.“

„Nemáte pocit, že je to na post trenéra nezvyklá volba?“

Začínaly se mi potit ruce, rychle jsem je strčila do kapes. Tyhle rozhovory bývaly většinou v pohodě, ale občas se měnily v časovanou bombu. Už párkrát jsem plácla nějakou blbost, což můj strach z rozhovorů nijak neumenšilo.

„Může se to možná zdát zvláštní, ale není to nic špatného. Existují důvody, proč byl jmenován nejlepším fotbalistou světa víckrát než kdokoli jiný. Ví, co obnáší být nejlepší ze všech, a o to usilují všichni hráči a hráčky. Navíc si myslím, že není fér ho zpochybňovat, když ještě ani nedostal šanci ukázat, co umí,“ zpražila jsem ho.

Reportér mě probodl nevěřícným pohledem, jako by si myslel, že žvaním kraviny, ale nehádal se se mnou. „Dobře. Jaký výsledek v téhle sezoně pro Pipers očekáváte? Dostanete se zase do finále?“

„Máme to v plánu,“ usmála jsem se na něj. „Už budu muset jít, takže pokud už nemáte další otázky…?“

„Ještě jednu. Plánujete se v nejbližší době vrátit do národního týmu?“

Otevřela jsem pusu a chvíli na něj jen tak třeštila oči. Pak jsem pusu zavřela. Zhoupla jsem se na patách a otřela si dlaně o šortky. „V nejbližší době to neplánuju. Teď se chci soustředit na klubovou sezonu.“ Ztěžka jsem polkla a napřáhla k němu pravici. O vteřinu později jsem už mašírovala na hřiště a dívala se, jak si novináři k rozhovorům odchytávají další holky z týmu. Zavolali na mě další dva reportéři, ale já je s omluvou odmítla. Musela jsem se před testy fyzičky protáhnout.

Testy fyzické zdatnosti se skládaly z hodiny sprintování, posilování horní části trupu, což jsou v překladu kliky až do aleluja, a nekončících sérií pekelných dřepů. K tomu další formy mučení, které za tímto účelem nedávno vyvinula naše stará dobrá kondiční trenérka. Hodně lidí se dnešku bálo, ale mně nevadí dát si trochu do těla. Byla to zábava? Ne. Ale já cvičila hodně celý rok, abych pak při prvním zápase sezony nefuněla jako lokomotiva, a taky jsem ráda byla ze všech nejrychlejší. Jestli to někomu vadí, ať jde klidně někam.

Měla jsem dobrý důvod, proč dřít víc než všichni ostatní. Byla jsem rychlá, ale rozhodně jsem nemládla, a můj pochroumaný kotník na tom taky nebyl bůhvíjak. Pak tu bylo moje koleno, s nímž jsem se trápila posledních deset let. Takové věci se daly vynahradit jedině tím, že nevyměknete, že se o sebe budete pečlivě starat, a nebudete nic brát jako hotovou věc.

Zrovna jsem hodila svoje věci na kraj hrací plochy, když to konečně přišlo.

„Pane. Božeee,“ zavzdychala jedna z holek, kterou jsem moc neznala, a já se konečně probrala a začala se soustředit.

A zahlédla jsem ho. Byl tu. Byl tady.

K čertu. Je po mně.

Metr devadesát, hnědé vlasy, pětinásobný nejlepší hráč světa, stál přímo tady a bavil se s kondiční trenérkou, zlou babicí, která s nikým neměla slitování.

Sakra. Rychle jsem si vjela rukama do vlasů, abych se ujistila, že mi za těch pět minut, co jsem byla venku z auta, nezkrepatěly, ale pak jsem se zarazila. Co to krucinál blbnu? Okamžitě jsem ruce zase svěsila. Když jsem hrála, nikdy mi nezáleželo na tom, jak vypadám. Teda, vlastně nejen když jsem hrála. Prostě mi na vzhledu nezáleželo a tečka. Stačilo mi, aby mi vlasy nelezly do obličeje, a oholit si podpaží a nohy a bylo to. Párkrát týdně jsem si trhala obočí a měla jsem slabost pro domácí pleťové masky, ale víc úsilí jsem péči o zevnějšek nevěnovala. A když jsem si náhodou místo tepláků vzala džíny, lidi se mě ptali, kam jdu tak vymóděná. Jo, tak špatné to se mnou bylo.

Na poslední rande jsem šla ve sportovní čelence a pusu jsem si přetřela maximálně jelením lojem. A teď jsem si tu najednou upravovala účes. Ježíšikriste.

Aby bylo jasno a abych si udržela aspoň nějakou hrdost, myslím, že jsem se nikdy navenek nechovala jako šílená fanynka. Pár fotbalistů se mi líbilo natolik, že jsem kvůli nim zčervenala, a pak jsem jednou ve čtrnácti byla na koncertě Justina Timberlakea a on se dotkl mojí ruky, z čehož jsem málem padla do mdlob… ale to bylo tak zhruba všechno. Ale vidět fotbalového mistra, jak stojí na straně hrací plochy v modrobílém tréninkovém dresu a teplácích bylo… prostě moc.

Strašně. Moc.

Reiner Kulti přikyvoval něčemu, co říkala ta stará sadistická ďáblice, a mně bylo… divně.

K mé nezměrné hrůze se v mém nitru probralo mé třináctileté já, to, které plánovalo si tohoto muže vzít a mít s ním kopu fotbalových superdětí, vystrčilo hlavu a připomnělo mi, jaká jsem kdysi byla. Přísahám, že se mi sevřelo srdce a obě podpažní jamky se mi zároveň začaly potit. Byla jsem z něj na větvi, jinak se to nedalo popsat. Totálně na větvi.

Protože… Reiner Kulti.

Král.

Nejlepší fotbalista, který kdy spatřil světlo…

Ne, takhle to nepůjde. V žádném případě. Můj rozum mi velel, že vzdychat nad ním k ničemu nepovede. Na takové kraviny jsem byla už moc stará a z toho platonického zamilování jsem se vyléčila už před deseti lety, když jsem v duchu poslala do hajzlu toho chlapa, co se oženil s jinou a pak návdavkem ukončil kariéru mého bratra jen chvíli potom, co pořádně začala. Kulti byl jen muž. Zavřela jsem oči a pomyslela na první věc, která mě mohla dostat z toho transu.

Hovno.

Kulti kadí.

Kadí.

Fajn. To stačilo, probrala jsem se. Představovala jsem si ho, jak trůní na záchodové míse, abych si připomněla, že je to jen normální chlap se stejnými potřebami jako každý jiný. Tohle jsem přece věděla – už dávno. Je to prostě jen chlap, který se narodil svým rodičům a kadil a čůral a spal jako my ostatní. Kadil, kadil, kadil, hovno, hovno, hovno.

Tak.

A bylo to v pohodě. Úplně v pohodě.

Dokud mě Jenny znenadání nedloubla loktem do žeber, div nepřimáčkla svůj nos na můj a upřela na mě bláznivě vytřeštěné oči. Sotva znatelně kývla hlavou směrem ke Kultimu. Univerzální gesto, které mezi sebou kamarádky na celém světě používají, když chtějí naznačit támhle stojí ten kluk, co se ti líbí, vidíš?

Ta mrcha. Taky jsem na ni vykulila oči a bezhlasně vyslovila „sklapni,“ tak, aby se moje rty moc nehýbaly.

A jako každá dobrá kamarádka mě Jenny neposlechla. Dál do mě dloubala a vrhala po mně praštěné pohledy a cukala hlavou směrem ke Kultimu, snažila se být nenápadná, ale ani trochu se jí to nedařilo. Moc dlouho jsem si ho neprohlížela, stačil mi jeden krátký pohled z patnácti metrů, a pak ještě jedno letmé kouknutí.

Kadí. Nezapomeň: kadí. Tak.

Ticho, které se na hřišti rozhostilo, výmluvně vyjadřovalo, co si všichni myslí, ale nemůžou nahlas říct.

Ale trubka Jenny do mě drkla nohou, zatímco jsme se mazaly opalovacím krémem, a když zachytila můj pohled, zakřenila se od ucha k uchu, čehož jsem si ze všech sil snažila nevšímat, protože mě vždycky rozesmála. V hloubi duše jsem věděla, že mě jen tak na pokoji nenechá. Nikdy. Té své zaláskovanosti a posedlosti jsem se zbavila v sedmnácti, když mi konečně došlo, že nemám šanci si proti němu někdy zahrát – jasně – a taky… že nemám šanci, že by si mě někdy všiml, že by mohl mít zájem o Američanku argentinsko-mexického původu o třináct let mladší než on sám, která se beztak chová spíš jako kluk. V mé budoucnosti nebyla žádná svatba ani fotbalové superděti.

Byl to ten nejhorší ne-rozchod v dějinách imaginárních vztahů, s mužem, který neměl ani páru, že existuju.

Moje nebohé, nevinné srdce nevydrželo, že si jediná láska mého života bere někoho jiného – Reiner Kulti netušil, že se měl jednoho dne bezhlavě zamilovat do mě.

Ale jak už to tak s prvními a neopětovanými láskami bývá, dostala jsem se z toho. Život šel dál. A brzy nato se stalo to s Erikem a plakáty v mém pokoji se staly mementem ještě větší zrady, jíž se můj idol dopustil na klukovi, který mě vždycky s sebou bral, když šel s kamarády čutat do míče.

„Jen si to užij, ty kozo,“ ucedila jsem, když mi Jenny mazala opalovákem záda na místech, kam jsem nedosáhla.

Jenny se uchechtla a strčila do mě bokem. Vydaly jsme se na místo, kde jsme se měly rozcvičit. Už tam čekal hlouček holek. Mluvily tišeji, než bylo obvyklé. No ano, poblíž stál Kulti a spolu s ním kouč Gardner a Grace, naše týmová kapitánka a veteránka, která hrála profesionální fotbal už v době, kdy jsem ještě chodila na základku. U Pipers bude tuhle sezonu čtvrtým rokem, stejně jako já.

„Je vyšší, než jsem myslela,“ zašeptala Jen tak akorát nahlas, abych to slyšela jen já.

Nenápadně jsem se úkosem podívala směrem, kde stáli Grace a oba trenéři. Byli jsme od sebe už jen šest metrů, což bylo blíž, než jsem kdy čekala, že se k němu dostanu, a nezbývalo mi než přikývnout, protože Jenny měla pravdu. Ve srovnání s většinou útočníků – kterým se občas říká forvardi nebo, jak to popisuje moje sestra, „týpci, co se poflakují u brány soupeře a snaží se dát gól“ – byl skutečně vyšší. Nejlepší útočníci bývají spíš menší, rozhodně neměří metr devadesát nebo devadesát pět, v závislosti na tom, jakého odborníka nebo všeználka jste se zrovna ptali. Vzhledem k tomu, jak vybroušenou měl techniku a jak to uměl s míčem, bylo vážně s podivem –

Ne. Přestaň s tím, Sal.

Jo.

Kadí.

Přece se na něj zvládnu podívat bez fanynkovského slintání. Dokážu být nezaujatá. A tak jsem se o to pokusila. Vypadal udělanější než před pár lety, když končil kariéru. Jako většina fotbalistů míval vypracovanou postavu, ale z těch dlouhých běhů a sprintů byl spíš štíhlý. Teď se zdál statnější, tvář měl plnější, i šíji měl silnější a paže –

Kadí. Prdí. Čůrá do pisoáru. Fajn.

Tak dobře.

Takže teď byl svalnatější. Z rukávu dresu mu vykukoval náznak tetování a jeho kůže měla pořád ten dokonalý barevný tón někde mezi krémově bílou a světle opálenou.

Vlasy měl pořád stejně kaštanově hnědé jako dřív, jen na spáncích lehoulince protkané šedinami. Zkrátka bylo jasné, že trochu zestárl a že už toho nenaběhal tolik, jako když byl na vrcholu kariéry. Teď vypadal spíš jako týpek z posilky než jako plavec, a na tom nebylo absolutně nic špatného.

Jenže když jsem se zaměřila na jeho obličej, něco se mi na něm nezdálo. Vždycky byl pohledný, skutečně hezký mužský, tím svým netradičním způsobem. Kulti neměl tu symetrickou tvář s vysokými lícními kostmi, které většinou společnosti u sportovců hledají, když chtějí propagovat svoje produkty. Jeho obličej byl drsnější, z plných rtů a jasných očí mu přímo tryskal sarkasmus. Byl tak skvělý fotbalista, že během jeho kariéry nijak nezáleželo na tom, že nemá zrovna aristokratické rysy. Všechny oslnil svým sebevědomím. Pro jednou byl hladce oholený, takže ostré obrysy jeho čelisti a brady jeho mužného profilu byly všem na očích. V koutcích hnědozelených očí měl o něco víc vrásek, než míval.

Úplně jsem zapomněla, že mu letos bude čtyřicet.

Všechny dílky skládačky byly na svém místě, a přesto jsem měla pocit, jako by do sebe nezapadaly. Bylo mi jasné, že na povrchu se na něm nic nezměnilo. Kradmo jsem si ho prohlížela, ale nemohla jsem tomu přijít na kloub a to mě štvalo. Cítila jsem, že je v něčem jiný, ale moje oči nic neodhalily. Co to bylo?

„Podá mi někdo gumu?“ houkla jedna z holek a vytrhla mě z toho skládání lidské Rubikovy kostky, které jsem v duchu provozovala.

Došlo mi, že k popruhům, které jsme používaly na protahování, stojím nejblíž já. Jeden jsem popadla a podala jí ho.

„Pojďte všechny sem!“ zavolal na nás Gardner jako ovčák svolávající svoje stádo.

Nemyslím, že by to holky moc ocenily, ale fajn. Mlčky jsme se k němu doploužily, váhavě, jako zombie. Byly jsme jako mušky, které letí k lapači hmyzu, zářivé, lesklé věci, která nás mohla zabít. Jenže v tomhle případě byl vábničkou chlap z masa a kostí. Gardner a Kulti stáli spolu s kondiční trenérkou a potřásali si rukama s dalšími členy realizačního týmu.

Silou vůle jsem potlačila touhu polknout, protože mi bylo jasné, že některá z těch blbek okolo by to určitě viděla, a já neměla zájem dávat Jenny další munici, aby se mi mohla posmívat kvůli mé bývalé posedlosti Kultim.

„Dámy, je mi ctí vám představit našeho nového trenéra pro tuto sezonu, Reinera Kultiho. Tak, a teď rychle prolomíme ledy a pak začneme. Buďte té lásky a jedna po druhé se představte a řekněte, na jakém postu hrajete…“ Gardner se odmlčel a zakmital obočím, jako by se ptal, kdo si troufne mu do očí říct, že je to blbina jak ze základky. Už tehdy jsem to neměla ráda a teď jsem to přímo nenáviděla.

Holka, která stála ke Gardnerovi nejblíž, nehnula ani brvou a začala.

Nespouštěla jsem z Kultiho oči, sledovala jsem jeho tvář, jeho reakce. Když každá hráčka domluvila, zamrkal a pokýval hlavou. Jedna po druhé se představovaly, už jsme byly skoro v půlce kroužku, a když se ozvala Jenny, došlo mi, že bude brzo řada na mně.

„Jenny Miltonová,“ prohlásila s tím svým širokánským úsměvem, který mě vždycky nutil zakřenit se na oplátku, nezávisle na tom, jakou jsem právě měla náladu. „Brankářka. Ráda vás poznávám.“

Neušlo mi, že mu ve tváři cuknul sval, jako by se chtěl usmát. Museli byste být pořádný kakabus, abyste neocenili Jennyinu nakažlivou dobrou náladu. Byla jedním z těch lidí, co se už budí skvěle naladění a do postele jdou s úsměvem. Ale když se naštvala, nedivila bych se, kdyby někomu zakroutila krkem.

A pak přišla řada na mě a ty světle hnědé oči se s očekáváním upřely na moji tvář. Kadí, pomyslela jsem si. Kadí tak moc, že tím ucpe záchod.

Uvedla jsem sama sebe v úžas, když jsem promluvila a nekoktala jsem, ani mi nepřeskočil hlas. Jako profík. Upírala se na mě ta zelenohnědá okna do duše. „Ahoj, já jsem Sal Casillasová. Útočnice.“ Sice jsem spíš hrála na křídle než na hrotu, ale k čemu by teď byly detaily?

„Sal byla na tiskové konferenci,“ doplnila píaristka Sheena.

V duchu jsem se otřásla a zaslechla jsem, jak se Jenny tichounce uchechtla. Nevšímala jsem si jí. Mrcha jedna.

Když jsem se konečně odvážila znovu vyslat pohled jeho směrem, už se na mě nedíval. Jeho pozornost se takřka okamžitě přesunula na holku vedle mě, nevěnoval mi ani moment navíc.

Dobře. Fajn.

Nejspíš bych měla mít radost, že jsem naši svatbu zrušila už před deseti lety.

Koutkem oka jsem vrhla pohled na Jenny. „Sklapni.“

Jenny počkala, dokud nedomluví další hráčka, a odpověděla: „Neřekla jsem ani slovo.“

„Ale myslela sis to.“

„Ještě jsem na to nepřestala myslet,“ přiznala šeptem, který zněl podezřele jako smích.

Zacukalo mi v oku. Ani já ne.

* * *

Sotva jsem po večeři složila hlavu na polštář, už mi zvonil telefon. Nohy mě bolely po ranním osmikilometrovém běhu, testech fyzičky a po krajinářských úpravách, se kterými jsem Markovi pomáhala celé odpoledne. Vzhledem k tomu, že bylo osm večer a já měla jen hrstku přátel, kteří se obtěžovali mi volat, měla jsem vcelku přesnou představu, kdo to může být. No jistě, na displeji svítilo číslo se zahraniční předvolbou.

„Nazdar, tati,“ pozdravila jsem a přidržela si telefon u ucha ramenem.

Táta rozhodně nechodil kolem horké kaše. „Jaké to bylo?“ vyhrkl.

Jaké to bylo?

Jak bych mohla mému tátovi, zarytému fandovi Reinera Kultiho říct, že dnešní den byl jedno velké zklamání?

Zklamání. Mohla jsem si za to sama. Nikdo nám nikdy nesliboval, že nás Reiner Kulti uhrane triky a tipy, o kterých se nám ani nesnilo – a už vůbec ne v den, kdy se jen dělaly zátěžové testy, jinak známé jako tolik sprintů, kliků, dřepů a sedů lehů, až máte pocit, že hodíte šavli. Nebo jsem možná čekala, že se přece jen projeví ten jeho nechvalně proslulý temperament, výbušnost, která mu vysloužila pěknou řádku červených karet a vyloučení ze zápasu? To, že se mu říkalo Führer, mělo přece jen své opodstatnění, jeho vznětlivost byla jedním z důvodů, proč ho někteří milovali a jiní nenáviděli.

Dneska se ale nechoval jako buran, nebyl povýšený ani netrpělivý. Všechno, co jsem o něm slýchala od lidí, kteří s ním hráli, jako by se vypařilo. Tohle byl přece muž, který dostal stopku na deset zápasů za to, že hlavou vrazil do protihráče v přátelském utkání – utkání, ve kterém o nic nešlo. Nebo se popral se soupeřem, který se zcela nepokrytě pokusil ho kopnout do kolene. Kulti byl ničitel, kterého jste chtěli sledovat dál a dál. Nebo jím aspoň býval.

Jenže dneska jen tak stál a pokyvoval, zatímco jsme se mu představovaly, a potom se buď bavil s koučem Gardnerem, anebo nás pozoroval při cvičení. Myslím, že se ani nedotkl míče. Ale ne, že bych měla čas ho moc sledovat.

Jediné, co od něj ten den kdokoli slyšel, bylo „Dobrý den.“ Dobrý den, prostý pozdrav od muže, který si pořádně zavařil, když v živém televizním přenosu z Altus Cupu zařval: „Do prdele!“

Co to se mnou sakra bylo, jak to, že jsem si chtěla stěžovat na to, že Kulti je tak odtažitý? Tak milý?

Jo, rozhodně se mnou bylo něco v nepořádku.

Odkašlala jsem si. „Bylo to v pohodě. Moc se s náma nebavil.“ A tím „moc“ jsem myslela „vůbec“. To jsem ale tátovi vykládat nehodlala.

„Aha.“ Z jeho povzdechu bylo jasné, že je zklamaný.

Připadala jsem si jako největší kazisvět.

„Jsem si jistá, že si k nám najde cestu.“ Možná. Že jo?

„A lo mejor.“ Možná, odpověděl mi táta stejným tónem, jaký používal, když jsem ho jako dítě o něco prosila a on věděl na sto procent, že se toho nedočkám. „Takže se nic nestalo?“

Ani jsem nemusela zavírat oči, abych si vybavila, co se ten den odehrálo. Vůbec nic. Kulti prostě jen tak postával a sledoval nás, jak běháme a provádíme nejrůznější cviky, které měly dokázat, že jsme všechny ve formě. Nehnul ani brvou, neprotočil oči, nezařval na nás, že jsme banda neschopných idiotů – další věc, kterou častoval svoje spoluhráče, když jejich výkony nebyly podle jeho představ.

„Nestalo,“ přitakala jsem podle pravdy. Možná se z něj za ty roky stal stydlín?

Jo, to určitě. Ale mohla jsem si to aspoň namlouvat. Nebo to přinejmenším říct tátovi, aby nebyl tak skleslý. Přece měl takovou radost, když se dozvěděl, že Kulti bude můj trenér.

„Ale hele, měla jsem ve všech sprintech nejlepší čas,“ pochlubila jsem se.

Zasmál se, ale tiše, skoro sklíčeně. „Šikovná holka. Běháš každé ráno?“

„Běhám, a taky jsem začala víc plavat.“ Odmlčela jsem se, když jsem v pozadí zaslechla hlas.

Táta v odpověď zamumlal: „To je Sal, chceš s ní mluvit?... Tak dobře,“ a pak: „Sal, mamka tě pozdravuje.“

„Tak ji taky pozdravuj.“

„Moje dcera tě pozdravuje… ne, tahle je moje, ta druhá je tvoje… Ha! Ne! Sal, jsi moje, nebo mámina?“ zeptal se mě.

„Jsem pošťákova.“

„Já to věděl!“ Konečně se od srdce zachechtal a pak si potěšeně vzdychl.

Zubila jsem se jako měsíček na hnoji. „Taky tě mám ráda, starouši.“

„Já vím, ale já tě mám ještě radši,“ zahihňal se táta.

„Jo, jasně. Zavoláš mi zase zítra? Už jsem dost hotová, potřebuju si ještě chvíli ledovat nohy.“

Táta přerývaně vydechl, ale věděla jsem, že mi nic neřekne. Jeho povzdech říkal všechno, co jsem potřebovala: bylo to něžné, bezeslovné připomenutí, že o sebe mám líp pečovat. Už jsme to osobně probírali stokrát. Já a táta jsme se chápali, uvažovali jsme stejně. Kdyby o ledování nohou mluvil můj bratr, nejspíš bych se ho zeptala, jestli náhodou neumírá, a táta by mu řekl, ať zatne zuby a vydrží. V tom byla krása toho, že jsem byla dcerou svého otce. Nebo to rozhodně byla krása toho, že jsem to byla já, a ne moje mladší sestra, se kterou byl ustavičně na nože.

„Tak dobře, zítra. Hezky se vyspi, mi hija.“

„Ty taky, tati. Dobrou.“

Táta mi taky popřál dobrou noc a zavěsil. Seděla jsem na posteli v přízemním bytě, který jsem si pronajímala už dva roky, a dovolila jsem svým myšlenkám, aby se vydaly ke Kultimu, k tomu, jak jen tak mlčky stál, jako zlatá socha, a jen se díval a díval.

A musela jsem si znovu připomenout, že kadí.

Kapitola čtvrtá

Následujících pár dní proběhlo bez významnějších událostí, a přesto se pořád něco dělo. Jeden den nám dělali fyzické testy, hned nato si nás měřili pro nové dresy. Po každém takovém dopoledni jsem šla do práce, kde na mě Mark dotíral, jestli už jsem mu sehnala Kultiho podpis. Potom jsem každý večer cvičila jógu nebo šla plavat nebo jsem trochu posilovala s činkami, záleželo na tom, jak moc jsem byla unavená. Nakonec jsem dorazila domů, a buď mluvila po telefonu s tátou, nebo jsem si pustila televizi.

Všichni chtěli vědět, jaký Reiner Kulti je, a já jim neměla co říct. Ať už jsme s týmem dělali cokoli, vždycky jen přišel, stoupl si do nějakého kouta a mlčky nás sledoval. S nikým se moc nebavil. Nedělal prakticky nic.

Takže… to bylo pro všechny, kdo se ptali, dost zklamání.

V hloubi duše jsem přemítala, jak to, že se na tu jeho apatickou mrtvolu ještě nesnesli supi. Kdyby měl někdy hluboko do kapsy, mohl si klidně jít vydělávat jako živá socha, jeden z těch týpků, co se napatlali šedou barvou a postávali na Times Square, kde vybírali drobné od turistů za to, že se s nimi vyfotí. Tak špatné to s ním bylo.

Ale o té pekelné tiskovce se nikdo nezmínil, nikdo už se neptal na tu záležitost s Kultim a mým bratrem, ani nedotírali, jestli se hodlám vrátit do reprezentace. Když se to vezme kolem a kolem, neměla jsem si vlastně na co stěžovat. Mohla jsem se chovat jako normální lidská bytost, která má svou důstojnost, a ne jako koktající blbeček, který byl před deseti lety do toho muže, o kterém teď všichni mluvili, beznadějně zabouchnutý.

Takže, na co že jsem si to stěžovala?

* * *

Ráno před týmovým focením se ke mně přitočil jeden z novinářů. Mělo mi být jasné, jak ten rozhovor asi proběhne, už když mě oslovil: „Sálome.“ A navzdory tomu, že jsem mu výslovnost okamžitě opravila, říkal moje jméno dál špatně. Což jsem zas tak moc neřešila, byla jsem zvyklá, že moje křestní jméno pořád někdo przní. Stávalo se to běžně.

Sálome. Salom. Salomí. Salám. Salamandr. Salmonela. Selma. Saul. Sally. Samantha.

Nebo v případě mého bratra: Trubka.

A v případě mé mladší sestry: Kráva.

Každopádně, když někdo dál mrší vaše jméno, i když ho na správnou výslovnost upozorníte, je to znamení. V tomhle případě to znamenalo, že jsem si měla hned všimnout, jaký je ten chlap pitomec.

Pokoušela jsem se ho setřást. Obvykle se mi podařilo novinářům vysmeknout a odplížit se pryč, jenže poslední dobou jich tu bylo tolik, že už to nešlo. Jakmile jsem na hřišti, kde jsme se s týmem měli fotit, zahlédla televizní reportéry a novináře s foťáky, můj žaludek udělal kotrmelec. Vůbec mi nevadilo producírovat se kolem kohokoli jen ve sportovní podprsence nebo hrát fotbal před tisícovkami lidí, ale jakmile se někde poblíž zjevil objektiv, když jsem zrovna dělala něco jiného…

Ne. Ne, ne, ne.

Takže hned jak jsem je zmerčila, změnila jsem směr a snažila se je co největším obloukem obejít. Jen ať si najdou nějakou jinou oběť. Jedna ze skupinek se vrhla na naši ostřílenou kapitánku Grace. Díky Bohu. Druhá novinářská parta odchytila Harlow a mně spadl kámen ze srdce.

Ještě pět metrů. Ještě pět metrů a budu v bezpečí. Srdce mi prudce bušilo a zrak jsem upírala přímo před sebe. Hlavně nenavazovat oční kontakt…

Čtyři metry. Andělíčku, můj strážníčku, prosím…

„Sálome!“

A kruci.

Ohlédla jsem se a vydechla úlevou při zjištění, že dotyčný novinář s sebou nemá ani kameramana, ani kameru. Byl to jen blogger. Měla jsem chuť mu vlepit pusu.

Prvních pár otázek nijak nevybočovalo z normálu. Jak jsem se měla po skončení minulé sezony. Jak se mi trénovalo. Koho považuju za naše největší soupeře v nadcházející sezoně.

Zrovna jsem odpovídala na poslední otázku a v duchu jsem si chystala slova o tom, že už se musím jít připravit a na shledanou. Vtom jsem z hloučku reportérů zaslechla vzrušený šum. V první chvíli jsem si říkala, že o nic nejde, a dál jsem mluvila, ale blogger začal těkat očima kamsi za moje záda, jako by vyhlížel svou další oběť. Před tréninkem na nás většinou žádní novináři nečekali, jedině když se hrálo play-off. Nebo tak to aspoň obvykle bývalo, dokud se k našemu týmu nepřipojila bývalá německá superstar.

Teď to ale vypadalo, že kdykoli se Kulti zjevil, my ostatní jsme přestali existovat. A z výrazu bloggerovy tváře bylo jasné, že je to právě Kulti, na koho padl jeho zrak.

Zalétl očima zpátky ke mně… a zase se podíval za mě.

Kulti prošel kolem, tři lidi z médií, kteří před něj cpali kamery a diktafony a ostřelovali ho otázkami, odbyl mávnutím ruky, a mně se sevřel žaludek strachy a hněvem.

Takže on se klidně mohl chovat jako asociál, a já ne?

„Váš bratr taky hraje profesionální fotbal, ne?“ zeptal se mě blogger.

Ztěžka jsem polkla a modlila se, aby se tenhle rozhovor nezačal ubírat tím směrem, kterým se zjevně ubíral. Jenže mi bylo jasné, že to přijde. „Jo, hraje jako stoper,“ odpověděla jsem, ačkoli do očí jsem bráchovi vždycky říkala, že hraje jako magor. „Hrál v Sacramentu, ale teď je na hostování v Evropě,“ dodala jsem. Jeho zaoceánské angažmá bylo nejspíš jediný důvod, proč mi ještě nezavolal, aby si postěžoval na Kultiho. Věděl o něm? Určitě. Ale byl držgrešle a nechtělo se mu utrácet za extra telefonát, dokud nepřijde naše obvyklé telefonické rande, které jsme měli vždycky jednou za čtrnáct dní v neděli.

Týpek mě probodl pohledem a přimhouřil oči. Bylo mi jasné, že jsem v pytli. „Nezlomil si před lety nohu?“

Konkrétně si zlomil lýtkovou a holenní kost. Už jen z toho pomyšlení mě rozbolely holeně, ale nakonec jsem se vzmohla aspoň na přikývnutí. Čím míň jsem toho řekla, tím větší šance, že neplácnou nějakou pitomost. „Před deseti lety.“

„Při zápase, že ano?“ pokračoval ve vyptávání, i když jsme oba odpověď znali.

Kretén.

To jsem vypadala jako naprostý idiot? Rozhodně jsem neměla v úmyslu ho nechat, aby ze mě dělal blbce. Na vysoké donutili všechny sportovce chodit na kurz mediální komunikace a mluvení na veřejnosti. Já sice prolezla s odřenýma ušima, ale naučila jsem se jednu věc, kterou jsem nikdy nezapomněla: nejdůležitější je mít rozhovor za všech okolností pod kontrolou. „Jo. Před deseti lety hráli proti Tigers, bratr si šel pro míč a soupeř do něj zajel.“ Chlápkovi cuklo v oku. „Šest měsíců si nezahrál.“

„A ten soupeř dostal žlutou kartu, že ano?“

A bylo to tady. Odkdy byli sportovní bloggeři hajzlíci, kteří vyhrabávali staré křivdy, když k tomu nebyl žádný důvod?

Vyloudila jsem na tváři falešný úsměv, sjela jsem ho pohledem, který říkal jasně, vím přesně, kam tím míříš, ty paznehte. „Ano. Ale teď už je všechno v pořádku. O nic nešlo.“ To byla lež, ale co už. Roztáhla jsem koutky ještě víc a ustoupila o krok dozadu. Neuměla jsem se chovat jako kretén, nebyla jsem od přírody taková a neměla jsem to ráda, ale nehodlala jsem ho jen tak nechal, aby vyhmátl moji slabinu a zaútočil. Kouč Gardner nám kladl na srdce, abychom mluvily o týmu, ne o Kultim, a hlavně ne o tom, co se stalo mezi ním a Ericem. „Už musím jít. Nebo se ještě chcete zeptat na něco ohledně tréninku?“

Blogger zalétl očima směrem, kudy odešel Kulti a jeho pronásledovatelé. „Ne, to už je všechno. Díky.“

„Není zač.“ Ale je.

Couvla jsem, popadla ze země svoji tašku a vyrazila směrem k hřišti. Ještě jsem si musela dojít pro dres, který jsme si měly obléknout na focení profilovek, a převléct se. Někdo na hřišti vztyčil dva stany, jeden, který měl stěny, abychom se mohly převlékat aspoň v relativním soukromí, a druhý menší bez stěn, kde jsme si měly vyzvednout dres.

„Sal! Pojď si pro věci“ zavolal na mě někdo z menšího stanu.

Došla jsem tam a cestou se rozhlížela, kdo přežil ten masakr neboli média. Když jsem zachytila něčí pohled, zamávala jsem na pozdrav. Ve stanu stálo jen pár lidí – dva z managementu, kteří nám rozdávali dresy, dvě hráčky a tři členové realizačního týmu.

Jedním z nich byl Kulti.

Kadí.

Dobrý, byla jsem v pohodě.

„Dobré ráno,“ zatrylkovala jsem, když jsem ke skupince došla. Rukou jsem si uhladila šortky.

Kadí, kadí, kadí, hovno, hovno, hovno.

Přítomní mi sborově odpověděli na pozdrav, dokonce i ta sadistická démonka známá jako naše kondiční trenérka, která opět stála vedle německé superhvězdy.

A tenhle německý idol teď ode mě stál jen dva metry.

Před lety jsem jednou byla v Louvru a pamatuju si, jak jsme nejdřív stáli hodiny ve frontě před muzeem, abychom se dostali dovnitř, a když jsem potom konečně uviděla Monu Lisu, byla jsem zklamaná. Obraz byl menší, než jsem čekala, a upřímně řečeno to byl prostě jen obraz. Nebylo na něm nic, kvůli čemu by měl být lepší než jiné obrazy, aspoň podle toho, co vidělo moje laické oko. Byl to slavný a starý obraz, a to bylo všechno.

Jen tak stát pár metrů od muže, který svůj tým vedl k jednomu titulu za druhým… bylo zvláštní. Bylo to jako sen, ale hodně divný sen.

A v tom snu se mnou byl muž, který vypadal líp, než měl v devětatřiceti právo.

„Casillasová? Jsi na řadě, zlatíčko. Tady máš dres,“ zavolala na mě s úsměvem jedna z žen stojících u stolku s vyskládanými úbory.

Zamrkala jsem a pak jsem jí úsměv opětovala. Zastyděla jsem se, že mě načapala, jak sním s otevřenýma očima. „Pardon.“ Obešla jsem trenéry a vzala si od ní v igelitu zabalený dres. „Mám něco podepsat?“

Žena potřásla hlavou a podala mi desky. „Jak velkou máš nohu? Nepřečtu z toho, jestli je to třicet osm, nebo třicet devět.“

„Třicet osm,“ řekla jsem a podepsala se do chlívečku vedle svého jména.

„Tak momentík, najdu ti ponožky.“ Otočila se ke mně zády a začala se hrabat v krabici.

„Pane Kulti, u vás mám napsaný dres velikosti M a šortky L, je to tak?“ zeptala se druhá ze zaměstnankyň, která právě nic nedělala. Její hlas zněl přiškrceně, jako by byla bez dechu. Ruce měla založené na hrudi, tiskla si je k tělu a v očích jí jiskřilo nervózním nadšením, které se jí nedařilo zakrýt.

„Přesně tak,“ zavrčel v odpověď hluboký hrdelní hlas. Měl precizní výslovnost, jen lehoulinký náznak přízvuku, který se mu po letech strávených v zemích po celém světě už dávno obrousil.

Cítila jsem z jeho hlasu vibrace až mezi lopatkami. Kolikrát jsem ho poslouchala po zápasech, jak do televize rozebírá utkání, které právě odehrál? Stokrát. Kadí, prdí, má hemoroidy. Sal, vzpamatuj se.

Ztěžka jsem polkla, nemohla jsem se vyrovnat s tím, jak vypadal. V dobách, kdy jsem se ještě počítala k jeho fanynkám, vystřídal snad všechny možné účesy od melíru až po číro. Teď přede mnou stál, rovně jako pravítko, vlasy měl ostříhané úplně nakrátko, paže mu volně visely podél těla. Pod rukávem trička se mu rýsovalo tetování, tlapatý kříž – takový, jehož ramena se rozšiřují směrem ven. Z toho, co jsem si pamatovala, to nebylo velké tetování, tak dvanáct krát dvanáct centimetrů, a už ho měl docela dlouho. Když jsem byla mladší, myslela jsem si, že je husté. Teď… mno. Tetování mi na mužích nevadilo, ale líbily se mi spíš velké, promyšlené kérky, ne sbírka mrňavých, co spolu nesouvisí.

Ale to je fuk, na můj názor se stejně nikdo neptal. „Tady máš, Sal, už jsem je našla,“ podala mi zaměstnankyně další ve fólii zatavený balíček. „Zbytek soupravy ti dodáme brzo.“

„Super. Dík, Shelly.“ Přidržela jsem si balíčky pod paží a ještě jsem zalétla pohledem ke Kultimu, který nehnutě hleděl přímo před sebe a nikoho kromě ostatních trenérů si nevšímal. Silou vůle jsem se snažila potlačit vlnu očekávání, která se mi vzedmula v hrudi. Moje nohy se odmítaly pohnout a moje oči se od něj odmítaly odtrhnout. Nikdy v životě, za celé dětství a mládí, jsem nečekala, že se k němu octnu tak blízko. Nikdy. Ani jednou.

Ještě chvíli jsem tam rozpačitě postávala, možná jsem doufala, že se na mě podívá nebo se mnou dokonce prohodí slovo? Ale pak mi došlo, že se nedočkám ani jednoho. Kulti se díval jen před sebe, zabraný do svých myšlenek; možná chtěl, aby ho všichni nechali na pokoji, nebo to dělal úmyslně, nechtěl se mnou ztrácet čas.

To pomyšlení mě udeřilo do hrudi jako ocelová pěst. Připadala jsem si jako náctiletá holka, která touží, aby si jí všiml starší kluk, a on přitom nemá ani páru, že existuje. Nejdřív naděje, pak očekávání, nakonec zklamání. Bylo to naprd. Prostě naprd.

On si mě všímat nebude. To bylo zcela jasné.

No tak dobře. Nebyla jsem sice jako Jenny, která se dokázala skamarádit s každým, ale uměla jsem být přátelská. Tenhle chlap samozřejmě titul Sympaťáka roku hned tak nezíská, protože se neobtěžoval mi věnovat ani pohled, a to jsem stála sotva metr od něj.

No… vůbec to nebolelo. Ne, vůbec mě z toho nepíchlo u srdce.

Pak jsem si vzpomněla na to, co se stalo s tím bloggerem venku a jaké následky by taková pozornost mohla mít. Vždycky jsem se snažila být nenápadná. Prostě jsem jen chtěla hrát fotbal, to je celé.

Ještě jednou jsem zalétla pohledem k muži, který stál vedle mě, jako by se ho nic netýkalo, sebrala svoje saky paky a šla se převléknout. Nepotřebovala jsem, aby se se mnou Reiner Kulti bavil. Nepotřebovala jsem ho předtím, nebudu ho potřebovat ani teď, ani potom.

* * *

Kdybych čekala, že až se usadí prach, uplyne pár dní a Kultiho příchod už nebude taková novinka, tak se všechno uklidní, dočkala bych se hořkého zklamání.

Každý den před hřištěm nebo před hlavní budovou čekal aspoň tucet reportérů. Ať už měl tým v plánu cokoli, byli tam. Pokaždé, když jsem kolem nich musela projít, škrábala jsem si nervózně zátylek a už jsem si ho skoro rozdrásala do krve.

Snažila jsem se od nich držet co možná nejdál.

Stejně jako od našeho nového trenéra.

Abych byla upřímná, držet se od něj dál nebylo zas tak obtížné. Kulti si vybral svůj kout – osamělý kout, kde byl jen on sám a nikdo jiný, a nevylézal z něj. Podle všeho do něj občas pozval jen Gardnera, tu babiznu známou pod jménem kondiční trenérka a Grace. Jinak jen stál a díval se: občas se o pár kroků posunul a díval se dál.

„Mám pocit, že jsme tu jak v zoo,“ pošeptala mi Jenny o přestávce během posledního týmového setkání. Jednalo se o dvouhodinovou schůzi, při které se probíral harmonogram, a já měla čím dál tím větší chuť si prostě vypíchnout oko propiskou. Ošívala jsem se na židli, neměla jsem ráda tohle nicnedělání.

Moje modlitby byly vyslyšeny, když vyhlásili desetiminutovou přestávku, během které jsme se s Jenny ulily na záchod.

Podívala jsem se na její odraz v zrcadle a naschvál vykulila oči. Nejspíš jsem nebyla jediná, kdo si všiml toho nemluvného Němce, který všechny schůze trávil opřený zády o stěnu s rukama založenýma na hrudi. „Jo, taky mám ten pocit.“

Jenny pochmurně přikývla. „On ještě neřekl ani slovo, Sal. Jako není to divný? Dokonce i Phyllis“ – naše nelítostná kondiční trenérka – „sem tam něco řekne.“ Jenny pokrčila rameny. „Fakt divný.“

„Hodně,“ souhlasila jsem. „Ale nedá se říct –“

V tu chvíli se rozlétly dveře a na záchody vešly tři nové holky. Smály se a žertovaly.

Jenny po mně střelila varovným pohledem, protože zmlknout v půlce věty, když se objeví cizí lidé, je ta nejmíň nenápadná věc na světě. To jsem si klidně mohla nechat vytetovat na čelo „Vinna“. A tak jsem ze sebe vysypala to první, co mi slina přinesla na jazyk: „– že bys nezněla jako totální hulvát, když sis říkala o cibuli do toho hamburgeru…“

Jedna z holek se na mě usmála a zaplula do kabinky. Další dvě nám nevěnovaly pozornost. Jenny se kousla do rtu a čekala, až se nově příchozí holky zavřou v kabinkách. „Jo, na to si člověk nemůže stěžovat…?“ opáčila a pak bezhlesně dodala: „Co to mělo být?“

„První, co mě napadlo,“ odpověděla jsem taky neslyšně a pokrčila jsem rameny.

Jenny si stiskla kořen nosu a zrudla.

„Jo, že jo?“ Rozhodila jsem rukama v gestu, které říkalo: „A co jsem měla dělat?“, ačkoli Jenny na mě už do zrcadla neviděla, protože měla co dělat, aby se nerozchechtala. Bože, v tom smyšleném rozhovoru mi teda nebyla ani trochu platná. „Já jsem si o cibuli neřekla, ale to už je asi fuk. Aspoň na ni nejsem alergická.“

To už se Jenny opírala čelem o umyvadlo a otřásala se potlačovaným smíchem.

Zlehka jsem ji kopla do kolene. Ozvalo se spláchnutí. Jenny zvedla hlavu a já ji neslyšně nabádala: „Nech toho.“ Nechala toho? Ne. Ani omylem.

Už to nešlo zachránit. Stačil jediný pohled a ty holky uvidí, jak se Jenny řehtá cibulím. Lhaní mi opravdu nešlo.

Zaslechla jsem cvaknutí otvírané západky na dveřích kabinky a rychle jsem Jenny vystrčila ze záchodů ven.

* * *

„Proslýchá se, že se brzy vrátíte do reprezentace, můžete mi k tomu něco říct?“

Ten den nám oficiálně začínaly tréninky a mně už svrběly nohy. Skoro šest měsíců jsem hrála fotbal s přáteli a s rodinou, trénovala a posilovala jsem sama. Byla jsem připravená.

A cestou na první trénink mě samozřejmě odchytl novinář z Training, Inc., populárního online magazínu.

Zatím mi stihl položit dvě otázky a na obě jsem odpověděla v pohodě.

To ale neznamenalo, že otevřu svoji pitomou pusu a vyklopím mu všechna svoje nejtemnější tajemství. Buď neurčitá, Sal. Nic nepotvrzuj, nic nepopírej. „Zatím nevím. Můj kotník na tom ještě není tak dobře, jak bych potřebovala, a navíc mám v současné době jiné priority, kterým věnuju veškerý svůj čas.“

Fajn, to nebylo tak zlé.

„Ach?“ povytáhl reportér obočí. „Jaké?“

„Pracuju s mládeží.“ Vynechala jsem další části svého života, ty, co nebyly vůbec oslnivé a neměly nic společného s fotbalem. Nikdo nechtěl poslouchat stesky o nízkém platu a o tom, jak si většina z nás musela najít druhé zaměstnání, abychom vůbec vyšly. To se moc neshodovalo s představami, které lidé obecně o profesionálních sportovcích mají.

A nikdo určitě nechtěl slyšet, že když zrovna netrénuju nebo nehraju fotbal, pracuju jako zahradní architektka. Nestyděla jsem se za to, ani v nejmenším. Bavilo mě to, krajinářství jsem vystudovala. Nebylo to nic líbivého, neznělo to atraktivně, ale kdyby si někdo z mého zahradničení dělal legraci, neváhala bych ho odkázat do patřičných mezí. Můj táta vydělával peníze celou řadou podobných prací, sekal trávníky a staral se lidem o zahrady, jen abychom vždycky měli co jíst. Na tvrdé práci nebylo nic, za co by se člověk měl stydět, což mi máma s tátou vštěpovali od chvíle, kdy jsem začala brát rozum a starat se o to, co si o mě lidé myslí. A že se mi posmívali a nemilosrdně si ze mě utahovali vždycky, když mě táta ze školy vyzvedával ve svém otlučeném pick-upu, na jehož korbě trůnila sekačka na trávu a další nářadí, a na sobě měl ten svůj přihlouplý klobouk a propocené oblečení, které už zažilo lepší časy.

Copak jsem ale mohla být na tátu hnusná, když mě vyzvedával ze školy, abych stihla fotbalový trénink? Občas pro mě přijel, vzal mě s sebou do práce a pak mě teprve odvezl na trénink. Miloval nás a dělal všechno proto, abychom já a Eric měli na vysoké poplatky a drahé dresy fotbalových týmů, za které jsme chtěli hrát. Tam, kde jsme teď, jsme se se dostali jen díky tomu, že táta dřel jako kůň.

Čím jsem byla starší, tím víc věcí k posměchu si na mě lidi nacházeli. Už jsem si vyslechla, jak jsem prudérní, namyšlená, do mrch, krav a leseb mi nadávali víckrát, než se mi chtělo počítat. A to jen proto, že jsem milovala fotbal a brala jsem ho vážně.

Nakonec si mě jednou zavolal trenér týmu do dvaceti let, chvíli potom, co si na mě několik spoluhráček začalo dovolovat. Odmítla jsem totiž pozvání na rande, protože jsem chtěla jít domů a trochu se vyspat. Řekl mi: „Lidi tě budou odsuzovat bez ohledu na to, co uděláš, Sal. Neber si ty jejich řeči moc k srdci, protože nakonec jsi to jen ty, kdo musí žít s následky tvých rozhodnutí. Nikdo jiný nežije tvůj život a neví, jaký je.“ Většinou se to snáz řeklo, než udělalo, ale teď jsem tady, vypracovala jsem se a dostala jsem, co jsem chtěla, takže to za to stálo.

Až budu starší a už nebudu na vrcholu svých fyzických sil, budu moct chodit na všechny večírky, na které se mi bude chtít, ale na to, abych si mohla vydělávat hrou, kterou miluju, jsem měla jen omezený čas. Měla jsem velké štěstí, že jsem našla sport, který mě bavil, který mi šel, a mohla jsem se v něm zlepšovat. Nehodlala jsem promarnit svoji šanci.

Občas jsem ale neměla chuť se neustále hájit, obhajovat, co dělám, proč si dávám pozor, abych měla dostatek spánku, proč si nedám to mastné jídlo, ze kterého bych později při běhu měla pálení žáhy, nebo proč jsem se nechtěla bavit s kuřáky. A tenhle týpek byl jedním z těch lidí, na jejichž názoru mi nijak nezáleželo, a tak jsem mu nic dalšího nevysvětlovala.

Bloggerovi vystřelilo obočí do půlky čela. „A jak jdou fotbalová soustředění?“

„Skvěle.“

„Co byste řekla kritikům, kteří tvrdí, že Pipers měli najmout kouče s většími zkušenostmi a kvalifikací než má Reiner Kulti?“

Najednou mi bylo jasné, jak se asi cítila nejmladší sestra v seriálu Brady Bunch. Kulti, Kulti, Kulti. Krucinál. Upřímně řečeno jsem se v skrytu duše divila, že se mi o něm v noci nezdá. Ale mohla jsem něco takového říct? Ani omylem. „Kdysi mi říkali, že nejsem dost vysoká na to, aby ze mě byla dobrá fotbalistka. Ale když člověku na něčem hodně záleží, dokáže cokoli.“ Možná to nebylo to nejlepší, co jsem mohla říct, vzhledem k tomu, že Kultimu na nás zjevně zas tolik nezáleželo, ale ta slova byla venku a zpět jsem je vzít nemohla, takže…

„Kulti je známý jako individuální hráč,“ podotkl věcně novinář.

Sjela jsem ho pohledem, ale neřekla jsem ani slovo. Netušila jsem, jak na něco takového reagovat.

„A taky zlomil vašemu bratrovi nohu.“ Aspoň, že tenhle chlápek nepředstíral ztrátu paměti, když Erika vytáhl, jako ten minulý.

„To se stává.“ Pokrčila jsem rameny. Byla to pravda. „Mně Harlow Williamsová jednou vykloubila rameno. Jiná moje kamarádka mi kdysi zlomila ruku. Takové věci se dějí, není to zas tak neslýchané.“ A další desítky zranění mi za můj život způsobil sám Eric.

Byly to jen kecy? Zčásti. Byla pravda, že mě jednou Harlow sejmula tak drsně, až mi vykloubila rameno, a že mě jednou spoluhráčka v přátelském utkání praštila do ruky, až jsem měla nalomenou kost, ale obojí to byly nehody. To, co se stalo mezi Erikem a Kultim… to zas taková nehoda nebyla a v tom byl právě problém. Kulti hrál nečistě – hodně nečistě – a dostal za to jen žlutou kartu. Dostat v takové situaci žlutou kartu bylo jako dostat varování, když jste někoho srazili autem, pak couvli, abyste ho přejeli ještě jednou, a nakonec jste odfrčeli pryč. Byla to urážka.

Skoro bratrovi zničil kariéru a dostal za to umrněnou žlutou kartu. Nejhorší rozhodnutí sudího za posledních sto let. Lidi z toho šíleli, tvrdili, že to Kultimu prošlo jen kvůli slávě a popularitě. Nebylo to poprvé, kdy hvězdný hráč z něčeho vyvázl takřka bez trestu, a nebylo to ani naposled.

Ale mohla jsem tohle říct médiím? Ne.

„Musím se jít rozcvičit,“ pronesla jsem obezřetně, než stihl vypálit další otázku.

„Díky za váš čas.“ Novinář se na mě usmál a napřáhl ke mně pravici.

„Za málo. Hezký den.“

Už jsem ho v životě nechtěla vidět.

* * *

„Co je s tebou?“ zeptala se mě Jenny u postranní čáry, když jsme čekaly, až ostatní holky dokončí cvičení s míčem.

Vykasala jsem si dres a otřela jsem si spodním lemem pot nad horním rtem a celou pusu. V Houstonu tou dobou panovalo horké, vlhké počasí – což nebylo nijak překvapivé. Nepomáhala mi ani bolest hlavy, která mě sužovala od rána, k tomu stres ze setkání s novinářem… „Jsem v pohodě,“ odsekla jsem a chňapla po lahvi s vodou.

Jenny povytáhla levé obočí a nafoukla tváře. Bylo vidět, že mi nevěří. Koho jsem se snažila oblafnout? Bylo jedno, jestli se kamarádíme pět nebo patnáct let, Jenny mě zkrátka znala nejlíp ze všech. „Víš přece, že mně můžeš říct všechno.“

Cítila jsem se hrozně provinile, protože Jenny byla tak milá, ale stejně. Občas mi prostě nebylo zrovna do řeči. „Jsem v pohodě.“

„Nejsi.“

„Jsem.“

„Sal, fakt nejsi v pohodě.“

Stříkla jsem si z lahve do pusy další hlt vody. Už k nám mířily další hráčky. „Fakt mi nic není,“ přesvědčovala jsem ji potichu, aby mě nikdo jiný neslyšel.

Jenny mi nevěřila a rozhodně měla proč.

Byla jsem napůl naštvaná a napůl otrávená.

Chtěla jsem hrát, ne se rýpat v minulosti. Nechtěla jsem toho zas tak moc. Ze své kariéry jsem zatím vytřískala jen smlouvu s jedním velkým výrobcem sportovního oblečení, která v podstatě znamenala jenom to, že mě fotili, jak hraju, a pak mi za to vypláceli peníze. Ale to bylo všechno. Kultiho přítomnost mohla moji kariéru ohrozit, a přitom nic z toho, co se kolem něj v minulosti dělo, nebyla moje vina.

Kulti prostě způsobil vážné zranění mému bratrovi. Prozatím jsem to mohla nechat stranou, zvlášť vzhledem k tomu, že očividně neměl ani ponětí, čí jsem příbuzná, anebo mu to bylo jedno.

Při té myšlence jsem bezděky zalétla očima do míst, kde stál pan mlčenlivý idol, ruce založené na impozantně rozložité hrudi, a s netečným výrazem sledoval hráčky na hřišti. Od chvíle, kdy dorazil, snad ještě nedal najevo jedinou emoci. Štvalo mě to, ale ještě víc jsem se zlobila na sebe, za to, že mi jeho chování tak vadí. Teď jsem se hlavně potřebovala soustředit na předsezónní přípravu.

Moc mě nepřekvapilo, když Jenny pomalu zamrkala. „Tváříš se jako kakabus. A to se stává, jenom když tě někdo nakrkne během zápasu.“

V tom měla pravdu. Cítila jsem na sobě, jak se mračím. Moje obličejové svaly byly zvyklé na dva výrazy, úsměv a veselý úšklebek. Kabonění pro ně bylo novinka. Zhluboka jsem se nadechla a snažila jsem se tvář uvolnit, zamlela jsem panty a protáhla si čelist. Jenže napětí tím nepovolilo, naopak, rozšířilo se mi do celého obličeje.

„Co jsem říkala?“ usmála se na mě Jenny. „Vypadáš jako tehdy při tom zápase, co jsme loni hrály v Clevelandu, pamatuješ?“

Jak bych na to mohla zapomenout? Jedna obránkyně Clevelandu mě dost silně štípla do bradavky, když jsem na ni po zákroku spadla, a nikdo si toho nevšiml. Kráva. Během prvního poločasu jsem se jí pomstít nestihla, ale ve druhé půli jsem jejímu týmu vstřelila dva góly. Sice jsem pak týden nemohla nosit podprsenku, jak mě ta bradavka bolela, ale aspoň jsme vyhrály.

„To prso mě furt bolí,“ postěžovala jsem si žertem a věnovala Jenny unavené pousmání.

Jenny zvedla obočí. „A co kotník, ještě tě zlobí?“ zeptala se mě a rozhlédla se, jestli nás někdo neslyší. Zranění byla v týmu jako návnada pro žraloky. Na jednu stranu jsme všechny byly spoluhráčky, byly jsme tým a měly jsme stejný cíl, ale ani na chvilinku jsem nepochybovala, že by mého zranění kterákoli z holek nevyužila, kdyby se jí to hodilo. Soutěživí lidé už jsou takoví.

Znovu jsem si otřela tvář a napila se vody. „Trochu,“ připustila jsem upřímně, protože to byla pravda. Ale ne úplná pravda.

Jenny stáhla obličej do ustarané grimasy. „Sal, musíš si dávat pozor.“

Tohle byl ten rozdíl mezi Harlow a Jenny. Kdybych si stěžovala Harlow, dala by mi herdu do zad a řekla mi, ať nekňourám a prostě to rozchodím. Jenny se naproti tomu starala, stresovala se. Odteď mě bude úzkostlivě hlídat, a to byl jeden z mnoha důvodů, proč jsem ji měla tak ráda.

Otřela jsem si obličej hřbetem ruky. „Fakt jsem v pohodě.“

Jenny mě sjela kritickým pohledem. „A co se teda ještě děje?“

Nehodlala mě nechat na pokoji. Podrbala jsem se na nose a ujistila se, že kolem nás není nikdo, kdo by nás slyšel. „Dneska ráno nějaký pisálek vytáhl to s Kultim a Erikem.“ Kypěl ve mně vztek. „Trochu mě to děsí.“

Moje kamarádka tiše hvízdla, přesně věděla, o čem mluvím.

„Jo,“ pokývala jsem souhlasně.

„Ale proč? Vždyť je to už dávno.“

Pokrčila jsem rameny. Ano, bylo to dávno. „Že jo?“

Jenny přikývla.

„Asi jsem z toho prostě trochu vykolejená, no.“

„Pusť to z hlavy,“ zasmála se Jenny, jako by to bylo tak snadné. „Na hřišti může být jen jeden člověk, co se tváří jako nájemný vrah.“

Obě jsme zalétly očima k Harlow. Když se naše pohledy zase střetly, vesele jsme se na sebe s Jenny zazubily. Harlow byla skvělá holka, ale… vážně vypadala jako vražedkyně. Dokázala bych si ji snadno představit jako vikingskou princeznu, která plení vesnice a nabodává hlavy nepřátel na kůl.

„Připravené na hru tři proti třem?“ houkl na nás Gardner.

Intenzivní zátěžová cvičení, ta jsem měla nejradši.

Nejspíš jsem se usmála, protože Jenny si pod vousy zamumlala: „Ty nejsi normální.“

Zmáčkla jsem si kotník. Na Kultiho a Erika už jsem nemyslela, plácla jsem Jenny po zadku a vyrazila jsem k trenérovi. „Jdeš?“

Jenny vzdychla a potřásla hlavou, ale pak se vydala za mnou.

Narýsovaly jsme si na trávníku tři minihřiště. Zařadila jsem se do první skupiny, hrálo se pět minut. Ani jsem se nenadála a bylo po všem, skupiny si prohodily místa, hrát šly holky, které předtím jen přihlížely.

Všimla jsem si, že Harlow míří k postranní čáře, a tak jsem se vydala za ní. Obešla jsem Kultiho a prosmýkla se kolem Gardnera, který stál vedle něj. Nastavil mi pěst, abych si s ním mohla ťuknout. „Pracovala jsi na té levé noze?“

Zakřenila jsem se na něj. To teda. Dřela jsem jako kůň. Tvrdě. Tohle byl výsledek hodin a hodin běhu a cvičení s míčem, které jsem si naordinovala během prázdnin. Vždycky jsem uměla hrát pravačkou i levačkou, ale chtěla jsem si svoji slabší nohu ještě zlepšit. „Jo. Dík, trenére.“ Ještě jednou jsem si s ním ťukla pěstí, a kdybych měla být upřímná, netuším, proč jsem hned nešla dál.

Co jsem čekala? Možná to, že mě pochválí i Král Kulti, nebo mi aspoň věnuje pohled, všimne si mě? Cokoli z toho by bylo hezké. Ta odmlka ale stačila na to, abych si všimla, že i Gardner se na Němce úkosem podíval, jako by taky čekal, že něco řekne.

Ale to se nestalo.

Ty zelenohnědé oči, zakalené jako bahnitý rybníček, se ke mně neobrátily.

Útrobami se mi rozlil stud, cítila jsem se zahanbeně, sevřelo se mi hrdlo. Měla jsem co dělat, abych na tvář vyloudila uvolněný úsměv, který měl Gardnerovi naznačit, že je to v pohodě, že mi nevadí, jak mě Kulti ignoruje. Ale ve skutečnosti to ve mně vřelo a zároveň se mi chtělo umřít.

Měla jsem to tušit. Sakra, vždyť jsem věděla, jak to dopadne. Copak už mi to neudělal i předtím?

Už jsem si nepamatovala, kdy se naposledy někdo choval, jako bych byla vzduch, jako bych vůbec neexistovala, a to nemyslím nijak ješitně. Většina lidí, se kterými jsem se potkávala, se chovala přátelsky, a i když se třeba styděli nebo byli plaší nebo to rovnou byli kreténi, aspoň se mi podívali do očí a teprve pak se odvrátili, aby se se mnou nemuseli bavit. Ale tenhle pitomec se neobtěžoval ani spálit aspoň tolik kalorií, kolik by vyžadovalo otočit hlavu mým směrem.

Nic. Neudělal vůbec nic.

Ještě jednou jsem se na Gardnera napjatě usmála, kývla jsem na něj a vydala se rázným krokem k Harlow. Žaludek se mi svíral.

„Co se děje, Sally?“ zeptala se mě Har ustaraně, sotva jsem k ní dorazila.

To to na mě bylo tak vidět? No, asi jo.

Kapitola pátá

Dva týdny uplynuly jako voda, přesně, jak jsem čekala. Dny utíkaly v zajetých kolejích, jeden jako druhý, byla to každodenní bitva, kterou jsem musela pečlivě plánovat.

6:15 – Jít si zaběhat.

7:00 – Dát si snídani.

7:20 – Připravit si oběd.

7:45 – Pokusit se odrazit útoky novinářů, a pokud jsem neuspěla: mluvit s nimi maximálně 10 minut.

8:00 – Dopolední trénink. Po něm jeden proteinový shake.

11:30 – Oběd v autě.

12:00 – Počkat na Marka, až mě vyzvedne, následně odpolední schůzka/schůzky.

18:00 – Jóga/posilování s činkami/zahradničení/možná plavání/cokoli dalšího.

19:00 – Večeře.

20:00 – Sprcha.

20:30 – Něco na zub/televize/četba.

22:00 – Večerka.

Kdybyste chtěli víc detailů k tréninku, doplňte si: ujistit se, že uběhnu nejrychlejší sprint, blbnout s Harlow, nechat se opečovávat od Jenny, pomáhat mladším holkám a zírat na toho nemluvného Němce, který občas postával v nějakém koutě. Tím myslím opravdu občas. Nikdo neměl čas to dělat po celou dobu každého tréninku.

Jako vážně.

A potom se jít smažit na sluníčko, ačkoli jsem nosila košile s dlouhým rukávem a klobouk, který mě měl chránit před UV zářením. To, že jsem se sprchovala jen jednou denně, byl možná důvod, proč jsem pořád neměla kluka, ale k čemu by mi bylo sprchovat se víckrát, když jsem věděla, že se na tréninku i při práci zase zpotím? Nic není tak sexy jako košile, dlouhé džíny a pracovní boty. Mark mě neustále otravoval, ať mu povím něco o Kultim. Ani nemusím dodávat, jak moc ho zklamalo, že jsem pro něj neměla žádné drby.

Chlap, na kterého byli všichni tak zvědaví, se mnou neprohodil ani slovo. Tadadamtam.

Král Kulti se sice infiltroval do mého života, ale nemluvil se mnou. Uprostřed toho všeho jsem si konečně odbyla ten otravný rozhovor s bratrem, který zněl asi takhle: „Bla bla bla, ten chlap je zasranej kretén, bla bla bla, vůbec ty jeho kecy neposlouchej“ – ani jsem Eircovi nestihla říct, že Kulti nejspíš zapomněl mluvit – „bla bla bla, nikdo tu nechce věřit, že se prostě rozhodl trénovat ženský tým v Americe, někdo mi říkal, že mu nabídli osmicifernou částku, když půjde trénovat do španělské La Ligy“ – a ještě pár bla bla bla a fňukání.

A k tomu všemu, co jsem mu nestihla říct, mu ještě během naší každočtrnáctidenní konverzace uniklo, že jsem začala dostávat pasivně agresivní vzkazy od Kultiho fanoušků – kvůli němu a té jeho zatracené noze.

* * *

„…idiot.“ Zvedla jsem ke Gardnerovi oči. „Idiot teda je, to nebudu popírat.“ Pak jsem pokračovala v předčítání mailu, který mi přišel předchozího večera. „Casillas si o to koledoval. Už mě unavuje, jak se na Kultiho pořád svaluje vina, když přitom jen dělal, co musel. Vypadáš jako rozumná ženská, takže pro tvoje vlastní dobro fakt doufám, že nezačneš na Krále taky házet špínu, protože bys toho mohla litovat.“

Gardner se zaklonil na židli a potřásl hlavou. „Ježíšikriste, Sal. Fakt mě to mrzí.“ Několikrát zamrkal. „Zavoláme někoho, kdo nám pomůže přijít s nějakou strategií, jak s tímhle svinstvem naložit, protože tohle je fakt nad moje síly.“

„Mně to taky mrzí, trenére. Strašně nerada tě s tím obtěžuju, jen jsem nevěděla, jestli s tím mám něco dělat, nebo jestli mám ty zprávy prostě ignorovat.“

Gardner mávl rukou a už na telefonu na svém stole vytáčel číslo. „Nelámej si s tím hlavu… Sheeno? Mohla bys přijít ke mně do kanceláře? Je tu se mnou Sal Casillasová, chodí jí dost divné maily ohledně Kultiho a já si nejsem jistý, co přesně s tím dělat.“ O vteřinu později bylo sluchátko zase na vidlici a Gardner zastříhal obočím. „Hned tu bude.“

Kývla jsem a usmála se. „Tak jo.“

Gardner mi věnoval jeden ze svých laskavých úsměvů, aby mě uklidnil. „A jak se mají vaši?“

„Dobře. A co tvoje rodi –“ sakra, zapomněla jsem, že se v lednu rozvedl, kolovaly o tom nějaké zvěsti, „– tvoje ratolest?“

„Dobrý. Už na ni leze puberta,“ odpověděl s úsměvem. „A co ty? Neplánuješ si vzít volno a pořídit si taky sviště?“

Upřela jsem na něj pohled a nevěřícně na něj zírala.

Co to sakra…?

„Dělám si legraci, Sal,“ uchechtl se suše Gardner.

„Už jsem se lekla, že to myslíš vážně,“ pronesla jsem. Kristova noho. Ne, že byste si nemohli dítě pořídit i bez chlapa, ale… Vykulila jsem oči. „Ne, to fakt ne.“ Na rande jsem nebyla… už tak rok? A sex jsem neměla už…? Hodně, hodně dlouho. Ne, že bych neměla chuť – to jsem měla – ale taky jsem měla vibrátor, a ten nikdy nezklame. A taky nemá manželku nebo přítelkyni, kterou by mi zatajil. No nic.

Gardner si odfrkl. „Vždyť si tě jen dobírám. Ještě jsi dost mladá.“

Pomyslela jsem na některé holky z týmu a trochu se ošila. Ještě nedávno jsem sama byla nováček, jednou z těch opravdu mladých holek, které právě dokončily školu a dostaly se z univerzitního týmu do profesionálního klubu. Teď jsem byla jednou z veteránek, ke kterým nové posily vzhlížely. Otočila jsem nohou v kotníku. Cítila jsem, jak je zatuhlý, připomínal mi, jak je lidské zdraví křehké.

Někdo zaklepal a Gardner zavolal: „Dále.“

Škvírou v pootevřených dveřích dovnitř nakoukla Sheena. „Ahoj.“ Otevřela dveře dokořán a o vteřinu později jsem nad její hlavou spatřila druhý obličej.

A moje pitomé, hloupé, zrádné srdce si vzpomnělo, jaké to je, když je člověku třináct let.

Můj mozek, zjevně jediný orgán v mém těle, který si ještě zachoval zbytky logiky, vyslal do celého nervového systému signál: nech toho blbnutí a uklidni se.

Nasadila jsem si svoje ponožky velké holky, zhluboka jsem se nadechla, abych našla rovnováhu, a přiměla jsem se usmát na oba lidi, kteří právě vstupovali do Gardnerovy kanceláře. Namířili si to přímo k židlím vedle mě. Polkla jsem. „Nazdárek, Sheeno, trenére Kulti.“ Fajn, to znělo mnohem přihloupleji, než by se mi bývalo líbilo. V tu chvíli se moje tváře rozhodly, že zrudnou. Polilo mě horko.

Hergot. Vzpamatuj se, Sal!

„Ahoj, Sal,“ pozdravila mě Sheena a posadila se vedle mě. Pak se letmo ohlédla přes rameno na muže, který ji doprovázel. „Požádala jsem pana Kultiho –“

Pana Kultiho? Vážně?

„– aby přišel taky.“

Zamrkala jsem a po zádech mi přejel mráz.

Nakrátko ostříhaný muž, který vypadal, jako by právě dorazil z armády, mlčky potřásl hlavou.

Cítila jsem, jak mi tuhnou kolena. Položila jsem nohy pevně na zem a vstala jsem, napřáhla jsem podivuhodně klidnou ruku k hvězdě, která si už třásla pravicí s –

Hovno. Kadí, kadí, kadí.

Proč by mi mělo záležet na tom, s kým si potřásal rukou? Bylo mi to jedno.

Pomalinku jsem vydechla nosem a vystrčila bradu, jako by mi to mělo pomoct zachovat si důstojnost. A jako by to nestačilo, vypadlo ze mě ještě: „Ahoj, já jsem Sal Casillasová, útočnice…?“

Nebylo už na čase přestat blábolit? Ano, bylo.

Velká, mužná dlaň stiskla moji ruku a já se znovu zhluboka nadechla, abych se uklidnila. Usmála jsem se na muže vedle Sheeny. Bylo to normální potřesení rukou, žádná leklá ryba, ale ani se mi nesnažil rozdrtit dlaň. Byl to jen obyčejný mužský. Normální chlap se zajímavýma očima a vážným výrazem.

„Povíš nám něco o těch e-mailech, co ti chodí?“

Odtáhla jsem ruku, která se právě dotkla Reinera Kultiho, a vrátila jsem se pohledem k ženě vedle něj. Přikývla jsem a stručně jí shrnula, co bylo ve zprávách, které jsem dostávala. Urážky směřované na mého bratra, skryté výhrůžky, něco o tom, že se mám od Kultiho co učit, a spousta dalších keců, které mi cuchaly nervy.

Sheeně cukl sval ve tváři, na jejím hladkém čele bylo jasně vidět, co si myslí. Rázně přikývla. „Fajn, chápu –“

„Tvůj bratr byl ten imbecil?“

„Ten imbecil“ byl čtrnáctiletý kluk, který mě jako sedmiletou držel za ruku, když jsme přecházeli silnici, i když si stěžoval, nechával mě hrát fotbal s ním a s jeho kumpány, kopal si se mnou balonem na našem dvorku, byl to člověk, který stál na tribuně a z plna hrdla ječel na rozhodčího, když měl dojem, že mě nějak poškodil. Svého bratra jsem milovala. Byl to arogantní hajzlík, který si myslel, že má talent od pánaboha? Jasně.

Ale taky to byl člověk, který mě držel kolem ramen, když se mi v mládí jednou nepovedl zápas a můj tým prohrál ve finále turnaje, a říkal mi, že to není konec světa. Ke Kultimu jsem vzhlížela, chtěla jsem být jako on. Ale Eric byl člověk, který mi neustále opakoval, že můžu být ještě lepší.

Když Kulti zlomil mému bratrovi nohu, neváhala jsem, na čí stranu se přiklonit.

Vždycky bych se postavila na tu bratrovu.

Moje rty už se rozevíraly, na jazyku jsem měla „k“, kreténe, chtěla jsem mu říct, ale vtom jsem si vzpomněla.

Vzpomněla jsem si na to, čím nám Gardner vyhrožoval před dvěma týdny při prvním předsezónním setkání. Pokud od některé z vás zaslechnu Führer, padáte z týmu. Do prdele.

Říct mu kreténe asi nebylo o moc lepší, co?

Nebo čuráku.

Přitiskla jsem rty znovu k sobě a cítila jsem, jak se mi rozšiřují nozdry.

„Není to imbecil, ale ano, Eric je můj bratr,“ odpověděla jsem obezřetně. Začalo mi cukat v oku.

Zelenohnědé oči se dva metry ode mě zúžily do štěrbinek. „Jak jinak by se dal nazvat někdo, kdo –“

V tu chvíli mi v oku zacukalo ještě víc, a než jsem se stihla ovládnout, skočila jsem mu do řeči. „Kdo úmyslně zajel soupeřovi do nohy tvrději, než bylo potřeba?“ Pokrčila jsem rameny. „To mi pověz.“

V tu chvíli se mi sevřelo hrdlo a tik v oku ještě zesílil. Udělala jsem to. Ježíšikriste. Naznačila jsem, že je imbecil, ale nepřímá narážka přece není totéž jako vmést mu to přímo do očí, že ne?

Sheena ze sebe vyrazila nervózní smích. „No tak, jsem si jistá, že invektivy si můžeme odpustit.“ Nečekala, jestli jí některý z nás odpoví, a rovnou pokračovala. „Mám nápad, myslím, že by to mělo všechno trochu zklidnit. Před týdnem jsem mluvila s agentem pana Kultiho, který mi potvrdil, že jim chodí zprávy podobného vyznění. Doufali jsme, že to časem přejde. Vzhledem k tomu, že to pokračuje, uděláme to takhle: Sal, zveřejníme tu tiskovou konferenci, kterou jsi dělala před pár týdny…“

Klesla mi čelist a jsem si skoro jistá, že se mi na zlomek vteřiny zastavilo srdce. Slyšitelně jsem se zajíkla.

Píáristka po mně střelila pohledem. Byla u toho. Viděla, jakého jsem ze sebe udělala blbce. „Postarám se o to, aby to bylo dobře sestříhané. Přijdou nám sem kameramani, aby natočili pár záběrů z tréninku na naše webové stránky, a určitě se jim povede zachytit, jak spolu skvěle vycházíte. Taky se chystá týmové focení, takže když vás chytře umístíme,“ zakřenila se a zatřepala prsty, jako by právě z pusy nevypustila ten nejhorší nápad, jaký jsem kdy slyšela, „problém bude vyřešen. Pro vás oba.“

Chvíli jsem o tom uvažovala. Zalétla jsem pohledem k německému hráči, který seděl pár metrů ode mě. V duchu jsem si opakovala různé nadávky a rychle je zase z hlavy vyháněla.

Video z té tiskovky? Ani omylem.

Natáčení? Znovu jsem se na Kultiho podívala a skoro jsem vyprskla smíchy při vzpomínce na to, jak často se bavil s kýmkoli, kdo nebyl Gardner nebo Grace. Takže představa, že by se kameramanům povedlo ukořistit záběry, na kterých se spolu družíme? To určitě.

Focení? No, to by možná šlo.

Ale…

Ta tiskovka. Po zádech mi přejel mráz, jako by se mi po páteři proběhl pavouk s ledovými nožičkami. Skoro jsem se rozkašlala.

„Sheeno,“ oslovila jsem ji klidně, doufala jsem, že nebudu znít jako kráva. Naše píáristka se snažila, to jsem věděla a dokázala jsem její snahu ocenit. „To video…“ Pokoušela jsem se vyhrabat z paměti aspoň nějaká slova, ale nakonec jsem se vzmohla jen na zavrtění hlavou. A pak, kdyby to náhodou ještě nepochopila, jsem hlavou zavrtěla ještě důrazněji, možná až příliš. „To asi není úplně nejlepší nápad.“

Gardner se ani nesnažil ututlat smích. Prostě se rozchechtal.

„Bude to v pohodě. Nedovolím jim použít nic z toho, co nechceš. Slibuju.“

Moje ticho si Sheena vyložila přesně tak, jak jsem ho myslela, jako obezřetnou nedůvěru. „Slibuju, Sal,“ zopakovala. „Bude to v pohodě. Věř mi.“

Věřit jí? Měla jsem takové pravidlo: důvěřovala jsem lidem tak dlouho, dokud mi nedali důvod jim dál nevěřit. Když hrajete fotbal a pravidelně se na hřišti ocitáte s lidmi, které neznáte, a nezbývá vám, než jim svěřit do rukou svoji bezpečnost i zdraví. Nemůžete si dovolit být moc cyničtí. Může se to zdát trochu děsivé, ale jak praví moje mladší sestra: „Žiješ jenom jednou.“

„Dobře,“ procedila jsem mezi zuby, ačkoli v hloubi duše na mě jakýsi hlásek ječel, že jsem srab, protože se nesnažím víc zabojovat.

Sheena mi věnovala zářivý úsměv.

Opětovala jsem jí ho. Pitomá, pitomá, pitomá.

„Pane Kulti, souhlasíte?“ zeptala se mile Sheena.

Kulti nakonec přikývl. V jeho lehce opálené tváři se sice nezračila zrovna radost, ale ani ji neposlal do prdele, což by ještě před pár lety zaručeně udělal, na to bych vzala jed. Nebyla jsem si jistá, jestli mě to zklamalo, nebo ne.

„Bude to vyřešené cobydup, Sal. Nemusíš se bát,“ dodala Sheena.

Jenže nevěděla, že říkat mi, ať se nebojím, je asi tak stejně účinné jako říkat mi, ať nedýchám.

* * *

Už jsem spala nejmíň hodinu, když mi zazvonil telefon. Nechala jsem ho vyzvánět a zvažovala jsem, že to prostě nezvednu. Protože to jako fakt? Kdo by mi v pracovní den volal skoro o půlnoci? Bylo všeobecně známé, že chodím do postele brzo.

Na displeji blikalo Markovo jméno. Zamžourala jsem na něj ospalýma očima. Mark nebyl ten typ, co by mi volal opilý, takže to mohlo být něco naléhavého.

„Salamandře?“ ozval se ve sluchátku muž, který byl spíš můj kamarád než můj šéf. Vyrostli jsme spolu. Mark se odjakživa kamarádil s mým bráchou a nějakým způsobem se pak stal bratrskou figurou a skvělým kamarádem i mně. Do Houstonu se přestěhoval kvůli studiím, dělal si tu doktorát, a když jsem se sem přesunula i já, navrhl mi, že bychom si spolu mohli založit firmu. Byli jsme dva dost vytížení lidé, a vzhledem k tomu, že jsem měla krajinářství vystudované a měla jsem i dost zkušeností, byl to pro nás nejjednodušší způsob, jak si něco přivydělat a zároveň nad sebou nemít nadřízeného, který by nechápal, že máme i jiné závazky.

Zívla jsem. „Čau, je všechno v pohodě?“ zeptala jsem se opatrně.

„Saláme,“ sykl. Znělo to přece jen trochu ovíněně, v pozadí bylo slyšet hlahol, takže jsem měla co dělat, abych rozuměla, co říká.

„Jo, to jsem já. Co se děje?“

Ze sluchátka se ozývaly další zvuky, smích a něco, co znělo jako cinkání sklenic. „Nevím, co mám dělat.“

Prudce jsem se na posteli posadila a přehodila nohy přes okraj. Mark nevěděl, co dělat? Měla jsem tušení, že mi nevolá jen tak pro zábavu. „To nic, to je v pohodě. Jsi v pořádku? Děje se něco?“

„Hm? Já? Jo, v pohodě. Sorry. Vlastně ti volám, protože… moment, jen se snažím dostat na záchod…“ Zničehonic se hluk v pozadí hovoru ztišil, takže jsem Markův hlas slyšela jasně a zřetelně. „On je tady.“

Promnula jsem si oči a znovu jsem zívla. „Kdo?“ A pak mě napadlo: „Neměl bys být v posteli?“ Od osmi ráno měl školu.

„Ne, přednáška odpadla.“

„Fajn…“

„Jsem v tom baru poblíž mého domu. Víš, v kterém?“ Ani mi nedal šanci odpovědět, ale věděla jsem, o kterém baru mluví. Párkrát jsme tam spolu byli mimo sezonu. „Je tady Kulti,“ chrlil ze sebe Mark. „Barman mu už před chvílí přestal nalévat, myslím, že Kulti usnul. A barman se teď všech vyptává, jestli ho někdo nezná, ale asi jsem jediný, kdo ho poznal.“

Hlasitě vydechl. „Tohle je děs, Sal. Napadlo mě, že si ho vyfotím a pak tu fotku prodám bulváru, ale to by bylo fakt svinstvo. Představ si, kdyby ho někdo poznal.“

To jsem si představit dokázala, rozpačitě jsem se ošila. Hlavou mi prolétly neustálé poučky o tom, jak máme jako fotbalistky reprezentující ženskou profesionální ligu jít vždycky příkladem, klást důraz na morálku a rodinné hodnoty. Kdyby do médií prosáklo, že náš zbrusu nový hvězdný asistent trenéra se ještě před začátkem sezony ožral jako prase a usnul v baru… to by byla pohroma.

„Tak jsem si říkal, že ty už budeš vědět, co dělat,“ dokončil Mark.

Kristova noho. To je ale polízanice. Nechtěla jsem se do toho nechat zatáhnout, Kulti nebyl můj kamarád, rozhodně se nechoval přátelsky ani mile. Jenže přes to všechno byl člen mého týmu. Ta moje část, která argumentovala, že se ke mně zachoval jako kretén a tím pádem to není můj problém, nakonec prohrála s tou částí, která byla rozhodnutá udělat to, co je správné. Kdybych ho nechala na holičkách, mámu by trefil šlak. Nechtěla jsem jí dávat další důvod ke zklamání.

Potlačila jsem zaúpění, s povzdechem jsem vstala a hrábla do skříně pro kalhoty. „Zavoláš mu taxíka?“ Prosím, bože, prosím.

„Říkal jsem tomu barmanovi, ať mu mrkne na občanku, a prý to není texaský řidičák, ale něco jiného. Buď se na to jméno pořádně nepodíval, anebo mu to je jedno,“ vysvětlil mi Mark. „A myslím, že u sebe nemá ani žádné klíčky od auta.“

Kdybych byla slavná, sama v cizí zemi a opilá na baru, chtěla bych, aby mi někdo prohrabával obsah kapes? Nebo mě třeba natáčel, když nejsem zrovna ve formě, abych tak řekla? Ne, to určitě ne.

Natáhla jsem si tepláky a vzdychla jsem. „Dej mi čtvrt hodiny, hned jsem tam.“

* * *

S unaveným a dost frustrovaným povzdechem jsem strčila mobil zpátky do kapsy. Ani Sheena, ani Gardner mi nezvedali telefon, ačkoli, co jsem čekala? Byla skoro jedna ráno, a já jsem zjevně byla jediný blb, co si na noc nevypínal zvonění.

Při pohledu na vřelé žluté světlo linoucí se z baru jsem si znovu povzdychla. Co to sakra dělám? Uvnitř seděl muž, kterého jsem sotva znala, opilý, a pokud lidem dojde, o koho se jedná, měl na krku pořádný průšvih. Nebyla jsem tak naivní, abych si myslela, že když ho někdo pozná, mávne nad ním rukou a nechá ho být. Tak to na světě nechodí. Úplně živě jsem v duchu viděla, jak se po síti šíří virální videa a jak rozpoutávají peklo na zemi.

Bylo to totálně nefér. Samozřejmě. Většina lidí dřív nebo později trochu přebere, ale jejich opilost obvykle nemívá takové následky.

Kruci.

Vzdychla jsem a vrazila do dveří. Bylo mi jedno, že na sobě mám laciné šedivé tepláky a starou flekatou mikinu, kterou jsem si hodila přes volné tričko, v němž jsem obvykle spala. Mark nejspíš vyhlížel moje auto, protože už na mě čekal. Měl na sobě tričko a džíny a vypadal mnohem úhledněji než ten chlápek, se kterým jsem trávila každé odpoledne na něčí zahradě. Byl vysprchovaný, vlasy upravené, na očích slušivé brýle, zkrátka byl jako ze škatulky. Když na sobě neměl pracovní oblečení, až nehorázně se podobal Rickymu Martinovi. Tmavé vlasy, tmavé oči, opálená pleť… prostě hezoun.

„Tamhle,“ ukázal k jedné z kójí v zadní části baru.

Postavu shrbenou nad stolem jsem poznala hned. Nebylo pochyb. Stejné krátké hnědé vlasy, které jsem vídala poslední dva týdny. Rozhodně to byl Kulti. To, že na sobě neměl žádné oblečení s logem klubu, třeba to polo tričko, ve kterém byl ten den na tréninku, bylo vážně štěstí v neštěstí. A další bonus: do čela měl hluboko staženou pletenou čepici.

Poprvé od chvíle, kdy mi Mark zavolal, mě napadlo: co proboha dělá Kulti opilý v baru ve čtvrti Oak Forest? Byla to rezidenční čtvrť, dřív tu bydleli lidé ze střední třídy, ale postupně se sem stahovali bohatší obyvatelé města, malé domky mizely a nahrazovaly je větší, skoro panská sídla. Každopádně to byla spíš čtvrť pro rodiny, určitě byste nečekali, že tu bude bydlet bohatý svobodný muž.

„Promiň,“ omlouval se mi přes rameno Mark.

„To nic, udělal jsi dobře, žes mi zavolal.“ Sice jsem si ještě pořád nebyla jistá, jestli s tím chci fakt mít něco společného, ale… kdyby mi takhle zavolala Harlow, že potřebuje odvézt, protože moc pila, ani bych nad tím nepřemýšlela. Sakra, kdyby mi zavolala kterákoli ze spoluhráček, že potřebuje odvoz, dojela bych pro ni. Byli jsme tým. A v týmu si lidi pomáhají. Pokud jste si v týmu pěstovali nesváry a zlost, bylo to pro všechny jen těžší.

Ach jo.

„Tak fajn.“ Sjela jsem Kultiho pohledem a pokoušela se odhadnout, kolik tak může vážit. Kdyby se mi povedlo přehodit si ho přes rameno, nejspíš bych ho odsud dokázal vyvléct, ale to by nepůsobilo zrovna nenápadně. Poklepala jsem mu na rameno. Nic. Zkusila jsem to znovu. Pořád nic. Zatřásla jsem jím. Nada. „Hej, vstávej,“ sykla jsem a třásla jím ještě víc.

Nic, nic, nic.

Vzdychla jsem. „Pomoz mi ho donést do auta.“

Mark nehnul ani brvou a přikývl.

Dumala jsem, jestli Kulti stihl zaplatit svoji útratu nebo ne, a pak jsem usoudila, že se o to může klidně postarat sám, až vystřízliví.

„Můžeme?“

Vytáhli jsme ho zpoza stolu, až na kraj lavice. Dřepla jsem si, sundala jeho paži ze stolu a jako činku jsem si ji přehodila přes ramena. Přes Kultiho hlavu jsem sledovala Marka, který mě napodobil.

Jak to, že se vždycky nechám zatáhnout do takových průšvihů?

„Připravený? Raz, dva, tři.“

Na „tři“ jsme se zvedli. Teda Mark a já jsme se zvedli. Panebože. Byla jsem zvyklá, že na mě při oslavách gólu holky naskáčou, ale zvedat bezvládné tělo bylo něco úplně jiného. A většinou jsem na sobě taky neměla tíhu někoho, kdo byl nejmíň o třicet čísel vyšší než já.

Zafuněla jsem a slyšela jsem, jak si i Mark odfoukl. Byl zvyklý tahat pytle s hlínou, mulčem nebo osivem, takže pokud teď frkal, bylo to co říct. Nějakým způsobem se nám povedlo se otočit a pomalu dojít k východu. Nevšímala jsem si štamgastů, kteří nás sledovali zvědavými a zároveň nesouhlasnými pohledy. Tak ať. Upírala jsem oči přímo před sebe a snažila se co nejvíc Kultiho podpírat, aby ho Mark netáhl sám. Zadní dveře mého auta byly odemčené, takže se nám bezvládného Němce povedlo vmanévrovat na zadní sedadlo. Svalil se na bok.

To bude stačit.

Otřela jsem si hřbetem ruky čelo a strčila zadkem do dveří, aby se zabouchly. „Snažila jsem se dovolat Gardnerovi, ale nezvedl mi to, takže nevím, jestli ho mám vzít k sobě domů, nebo ho radši odvézt někam do hotelu.“

Mark pokýval hlavou. „Zůstaneš s ním?“

Zůstat s ním? Zalétla jsem pohledem na sedadlo a pokrčila rameny. „Nevím. Myslíš, že bych měla?“

Mark taky pokrčil rameny a podíval se do auta. „Kdybych takhle někde vyzvedl tebe, tak bych s tebou zůstal, protože jsi to ty. Kdyby to byl Simon, předstíral bych, že jsem si toho telefonátu nevšiml, protože je to dospělý chlap a neměl se tak ožrat.“

Věděla jsem, co se mi snaží říct. Každý den ode mě slýchal, že se se svým novým trenérem v podstatě nebavím. „No, na něco už přijdu.“

„Chceš nějak pomoct?“

Mark moc často do barů nechodil, došlo mi, že už tím, že mi zavolal, toho vykonal dost. Zavrtěla jsem hlavou. „Nestarej se o to. Nějak si s ním poradím.“

„Ale kdybys něco potřebovala, brnkni mi, jo?“ kladl mi na srdce.

Natáhla jsem ruku a zatahala ho za manžetu. „Jasně. Uvidíme se zítra.“

Mark se zazubil a couvl. „Ahoj.“

„Dobrou noc,“ zavolala jsem za ním a dívala se, jak se vrací do baru.

Ze zadního sedadla se ozvalo drsné zachrápání a připomnělo mi, jaký vezu poklad. Co s ním krucinál mám dělat? Vzít si ho domů?

To byl hodně pitomý nápad, ani jsem nad tím nemusela uvažovat.

Vůbec jsem ho neznala. Nebyl můj kamarád. Jaké by to asi pro něj bylo, kdyby se ráno probudil na gauči v bytě hráčky, se kterou mluvil sotva jednou?

Rychle jsem naťukala do vyhledávače v mobilu pár slov, vyplnila číslo svojí kreditní karty, a namířila si to po liduprázdných potemnělých ulicích k nejbližšímu hotelu. Byl to jeden z těch velkých řetězců, během pěti minut jsem zajížděla k recepci a pak jsem musela ještě čtvrt hodiny počkat, než se jim v systému objeví moje rezervace. Vrátila jsem se k autu a poměřovala očima ten takřka devadesátikilový náklad, který se mi roztahoval po zadním sedadle.

Díkybohu za dřepy a zvedání činek.

I tak jsem ale funěla jako lokomotiva a dost jsem se zapotila, párkrát jsem mu propleskla tváře v marné naději, že se probere, každých pět vteřin jsem sprostě nadávala, ale nakonec se mi povedlo přehodit si jeho paži přes ramena, obejmout ho rukou v pase, a i když byl skoro v bezvědomí, dokázal pokládat nohu před nohu.

„No tak pojď,“ naléhala jsem na něj, když jsme o celou věčnost později dorazili ke schodům.

Byla jsem úplně mrtvá. Mrtvá. A to bylo co říct, protože jsem byla zvyklá vyhazovat při oslavách nad hlavu dospělé ženské.

K čertu s tím.

Vždycky, když jsem něco takového musela dělat, měla jsem někoho na pomoc.

Naštěstí byl pokoj, který jsem si zaplatila, hned vedle schodiště.

Kulti nevnímal, oči měl zavřené, a tak jsem ho nechala po svém boku sklouznout na zem. Dosedl na podlahu. Odemkla jsem dveře, přidržela si je otevřené nohou, a strčila mu ruce do podpaží, abych ho dovlekla dovnitř.

A že to byl pořádný výkon, ty jeho dlouhé nohy se za ním táhly snad donekonečna. O tři odfouknutí a hrubé vytáhnutí později jsem ho dopravila na postel, položila ho na bok s jednou nohou pokrčenou v koleni a paží nataženou přes celou matraci. Prsty jsem mu nadzvedla jedno oční víčko, abych zjistila… co? Tím jsem si nebyla jistá. Strčila jsem mu ruku pod nos, abych se ujistila, že dýchá pravidelně. A pak jsem ho dobrých třicet minut pozorovala, usazená na židli hned vedle postele. Už jsem za svůj život zažila pár opilců a Kulti nepůsobil dojmem, že by měl začít zvracet krev nebo něco takového.

Tak, a co teď?

Nepřipadalo mi jako dobrý nápad s ním zůstávat. Nebyla jsem si jistá, jak bude ráno reagovat, a upřímně řečeno jsem neměla ani moc chuť to zjišťovat. Zhluboka jsem se nadechla a rozhlédla se, jestli tu není jeden z těch hotelových bloků, co většinou v pokojích bývaly. Jasně, tamhle na nočním stolku.

Milý Kulti,

Ne. Vyškubla jsem papír z bloku a zmuchlala ho.

Kulti,

Další zmačkaný papír.

Do prdele. Naškrábala jsem mu vzkaz, který byl nakonec delší, než jsem čekala, vytáhla jsem z podprsenky čtyřicet dolarů a položila papír i bankovky vedle něj na noční stolek.

Potom jsem rezignovaně pohlédla na křeslo. Dneska už se domů nedostanu, to mi bylo nad slunce jasné. Kdybych odešla, jen bych si o něj až do rána dělala starosti. Neměla jsem na výběr: prostě tu s ním pár hodin zůstanu a pak vypadnu, než si všimne, že jsem tady vůbec byla.

Moje svědomí mi říkalo, že tak je to správné. Ale moje instinkty vřeštěly, že mám vzít nohy na ramena, a to hned.

Krucinál.

Kapitola šestá

„Vypadáš strašně.“

Uchechtla jsem se Harlowině všímavé poznámce a souhlasně přikývla. Na světě existují dva druhy lidí. Ranní ptáčata, která se po pár hodinách spánku budila čerstvá a šťastná, že jsou naživu.

A pak lidi jako já. Musela jsem každý den vstávat brzo, a tak jsem zatnula zuby a vstávala brzo, ale když mi zazvonil budík, nejdřív jsem nejmíň sedm minut jen tak ležela, a potom jsem ještě zhruba pět dalších minut seděla na posteli a civěla do prázdna. Pokud všechno šlo, jak mělo, nemusela jsem pak ještě dvě hodiny s nikým mluvit, protože moje ranní aktivity nezahrnovaly žádné další lidské bytosti. Pokud ale věci nedopadly podle plánu, vždycky se našel někdo, kdo mě nutil komunikovat už hodinu po probuzení, a to rozhodně nevěstilo nic dobrého.

Takže když si to sečteme, předchozí noc jsem skoro nespala, nebyla jsem ranní ptáče a můj ranní běh byl dnes spíš lenivý výklus, který jsem z větší části prozívala. Netřeba ani dodávat, že mě sužovaly obavy o Kultiho. Už nejmíň stokrát jsem se podívala na mobil, ale nezavolal mi, ani nenapsal.

A taky ještě nedorazil, ačkoli trénink měl začít za pět minut. Když jsem ráno kolem šesté z hotelu odcházela, spal jako špalek. Krk mě bolel z toho, jak jsem usnula v nepřirozené pozici na nepohodlném křesle, a svaly mě bolely, protože jsem ho musela tahat jak pytel brambor. Ale aspoň jsem věděla, že je naživu.

Takže…

„Nejsi nemocná?“ zeptala se mě Harlow a mazala mi ramena opalovacím krémem.

Líně jsem na ni mrkla, zavrtěla jsem hlavou a pomalu jsem si sedla. Musela jsem potlačit zaúpění. Do zad mi vystřelovala svinská bolest. „Moc jsem se včera nevyspala.“ Prudce jsem se napřímila a v bedrech mě bodl další osten bolesti. „Kurva drát,“ zasyčela jsem a ztěžka jsem polkla. Vyslala jsem pohled k Harlow, která tázavě zvedla obočí. „Hnula jsem si se zády.“

„Cos dělala?“

Podívala jsem se jí zpříma do očí, nechtěla jsem dát najevo, že něco skrývám. „Musela jsem odtáhnout z baru jednoho opilce.“

Harlow frkla. „Mělas ho nechat, kde je, Sal.“

Kéž bych to bývala mohla udělat.

O chvíli později mi naše stoperka přistrčila dva prášky proti bolesti. „Na.“

„Dík.“ Vzala jsem si tabletky a nasucho je polkla, potom jsem je zapila hltem vody.

Někdo mě zatahal za neupravený drdol, do kterého jsem si stáhla vlasy. „Jsi v pohodě?“ ozval se Jennyin zvonivý hlásek.

Znala mě až moc dobře. „Jo. Jen mě bolí záda.“

Jenny svraštila obočí. Byla z mého náhlého neduhu stejně zmatená jako Harlow, a nebylo divu. Všechny jsme o svoje zdraví dbaly tak úzkostlivě, že zkrátka nemohly uvěřit, že bych udělala nějakou pitomost a ublížila si někde mimo hřiště.

„Chceš potom namasírovat?“ nabídla mi a hodila si svoje věci vedle Harlow.

Vyměnily jsme si s Harlow bleskový pohled. Bez váhání jsem vypálila: „Ne, to je dobrý, Jenny. Ale díky.“

„Vážně ne?“

Vážně jsem nechtěla Jenny nechat, aby mě hnětla těma svýma nehorázně silnýma rukama? Ano. Na masáže jsem občas chodila a věděla jsem, jak po nich člověka může bolet celé tělo, ale to, čeho byla schopná Jenny, bylo přímo nelidské. CIA by tu její herkulovskou sílu mohlo používat k mučení zajatců.

Takže… Vážně ne.

„Fakt,“ usmála jsem se a snažila se neranit její city. „Jen se musím pořádně protáhnout a budu v pohodě.“

Jenny pokrčila rameny. „Dobře.“

„Kde je?“ zaslechla jsem jednu z nových holek, když procházely kolem.

Kde je.

Ani jsem se nemusela rozhlídnout, bylo mi jasné, kdo jim tady chybí. Budík jsem mu stoprocentně nastavila na sedmou. Měl by mít dost času se sem dopravit.

Znovu jsem se podívala na mobil, jestli nemám zmeškané volání nebo zprávu. Nic.

Mno.

O pár minut později začala rozcvička a já musela na Kultiho a jeho nepřítomnost zapomenout. Po rozběhu si mě k sobě přivolal Gardner.

„Je všechno v pořádku?“ zeptal se, když jsme spolu stáli u postranní čáry a ostatní holky nosily na hřiště náčiní. „Když jsi volala, už jsem spal.“

A sakra.

„Aha, jo. Promiň, volala jsem ti omylem.“ To je dostatečně povšechné, že ano? Bude to stačit?

Gardner nad tím nehloubal, prostě jen pokrčil rameny. „Jo, přesně to jsem si říkal.“

Než jsem se ho stihla zeptat, jak to myslí, zahlédla jsem postavu, která se vlekla přes hřiště.

Kulti.

Polkla jsem, podrbala se nad obočím a ukázala za sebe. „Asi bych měla jít na hřiště.“

Kouč přikývl.

Rychle jsem vysmahla.

Nebo jsem se o to aspoň pokusila, jenže když jsem se vracela ke skupině spoluhráček, udělala jsem osudovou chybu. Ohlédla jsem se.

Upíraly se na mě zelenohnědé, mechové oči, které na mě roky shlížely ze stěn v mém pokojíčku. Díval se přímo na mě. Na mě, ne skrze mě nebo nad moji hlavu. Přímo na mě.

Tvář měl zcela bezvýraznou, ale jeho pohled žhnul. Tohle odhodlání v jeho očích jsem viděla už mockrát. Vídala jsem ho pokaždé, když se řítil na bránu.

Pokaždé, když během zápasu ztratil nervy a vybuchl.

A… Kadí.

Narovnala jsem se v ramenou a zhluboka se nadechla. Nasadila jsem neutrální výraz a pohled mu opětovala.

Udělala jsem snad něco špatně? Ne.

Dojela jsem pro naprosto zlitého člověka, kterého jsem skoro neznala, uložila ho do postele, zaplatila mu hotel, nechala mu vzkaz a peníze na taxík. Co po mně ještě chtěl? Nikomu jsem o tom neřekla a ani jsem to neměla v úmyslu. Neprozradila jsem to ani Jenny.

Dobře, asi tak docela nevěděl, jestli budu držet jazyk za zuby.

Otočila jsem se a v duchu si opakovala, že jsem neprovedla nic špatného. Udělala jsem, co jsem mohla. A rozhodně nebyla moje vina, že se mu nepovedlo vstát včas. Každopádně to bylo jedno, protože vrátit se zpátky v čase nešlo. Možná jsem mu ráno měla ještě zavolat a ujistit se, že je v pohodě, ale očividně byl naživu, tak co.

Soustřeď se, Sal. Soustřeď se na hru. Starosti si dělej, až když problémy nastanou, nepředbíhej zbytečně událostem.

Tak.

Vzpamatovala jsem se.

Trénink proběhl v klidu, stalo se to až o dvě hodiny později. Byla jsem udýchaná a zářila jsem jako měsíček na hnoji. Plácla jsem si se dvěma hráčkami, se kterými jsem právě hrála v týmu fotbálek tři na tři. Právě jsme odehrály našich pět minut. A zvítězily jsme. Po krátkém protažení byl trénink u konce.

Došla jsem ke svým věcem, posbírala je, vydala se k autu, strčila tašku do kufru a zvedla paže nad hlavu, abych si protáhla ramena, když vtom mě zničehonic chytila za loket něčí ruka.

Poslední, co jsem čekala, když jsem se ohlédla, bylo, že uvidím vysokého muže s krátkými hnědými vlasy a lehce opálenou pletí. Kulti. Strašně moc Kultiho strašně moc zblízka. Včerejší události se seběhly tak chvatně, že jediné, co jsem řešila, bylo, jak je obrovský a kolik váží. Ale teď? Měl na sobě tréninkový dres, nebesky modrá a jemná, uklidňující zelená, které se prý oficiálně říkalo „sněžná mátová“, a levou rukou pevně svíral můj loket. A díval se přímo na mě.

Ztěžka jsem polkla.

Skoro jsem vyletěla z kůže. Ne, že bych začala přímo vyšilovat, ale měla jsem co dělat, abych se udržela.

O nic nešlo. Pohoda. Kadí, kadí, kadí.

„Jestli o tom včerejšku cekneš, budeš toho litovat,“ zasyčel s tím svým ostrým přízvukem tak tiše, že kdybych na něj vytřeštěně nezírala, ani bych si nevšimla, že se jeho rty pohnuly. Ale pohnuly se.

Reiner Kulti stál vedle mojí hondy, která volala po umytí, a říkal mi… Cože?

„Ehm… prosím?“ opáčila jsem pomalu a zřetelně. Obvykle jsem sluchové halucinace nemívala.

„Jestli,“ zopakoval, tón jeho hlasu na můj vkus až příliš zněl, jako by mi říkal „jsi úplně blbá“, „někomu řekneš, co se včera stalo, postarám se, abys zbytek sezony proseděla na lavičce.“

Případy, kdy jsem měla průšvih kvůli něčemu, co se nestalo na hřišti, bych spočítala na prstech jedné ruky.

Jednou ve druhé třídě, když se zjistilo, že jsem domácí úkol opsala od kamarádky.

Podruhé, když jsem našim zalhala o tom, kam jdu.

Potom ta blbost, když jsem byla v reprezentaci, ale to jsem se spíš zachovala jako hlupák, než že bych někoho chtěla doopravdy obelhat.

Zkrátka jsem nechtěla udělat nic, čím bych někoho zranila nebo zklamala. Byl to ten nejhorší pocit na světě, vždycky jsem si pak připadala úplně bezcenná. Celý život mě lidi označovali za vzorňačku, protože jsem nerada dělala cokoli, z čeho bych mohla mít průšvih. Beztak jsem měla na práci lepší věci. To, že jsem párkrát během potyčky do někoho strčila na hřišti, se nepočítalo, protože protihráčky mi to s gustem vracely, patřilo to ke hře.

Takže mi připadalo absurdní, že by si někdo třeba jen pomyslel, že bych něčeho takového byla schopná.

Jakmile jsem se přenesla přes ten šok, popadl mě vztek. Byla jsem fakt nasraná. Vyhodit mě ze základní jedenáctky?

Srdce se mi rozbušilo, hrudní koš mu byl najednou těsný, hrozilo, že vybuchne vzteky a rozhořčením jako sopka.

Nemohla jsem popadnout dech. Nejspíš jsem nahlas supěla.

Do tváře se mi hnala horkost a v kru se mi udělal knedlík.

Na zlomek vteřiny jsem zapomněla, kdo přede mnou stojí.

Ten zlomek vteřiny mi stačil, abych zatnula ruce v pěst, hněvivě vystrčila bradu, a ucedila „Ty –“ Ani nevím, jakým nevybíravým výrazem jsem ho plánovala počastovat, protože jsem byla tak rozzuřená – tak nasraná – že jsem nedokázala ani uvažovat. Ale jen co se moje pěst vydala k jeho obličeji, zahlédla jsem kouče Gardnera a pár dalších hráček, jak jdou ke svým autům.

Rozum a ten hlásek v mé hlavě, co mě vždycky poháněl vpřed, když jsem měla sto chutí se vším seknout, mi připomněly, kde jsem a co dělám.

Vyfoukla jsem z plic vzduch, jako by mi je někdo propíchl. Ve spáncích mi tepalo. Nedělej to. Neopovažuj se to udělat. Zježily se mi všechny chlupy na pažích.

Pomalu jsem sklonila hlavu k rameni a silou vůle přiměla svoje rty, aby se semkly.

Kvůli takovému blbci si nenechám utéct celou sezonu.

V žádném případě.

Nutkání otevřít pusu a zařvat na něj, ať si políbí prdel, ve mně bublalo dál, ale udržela jsem se, stáhla jsem tu zlost zpátky, jako bych z moře vytahovala zmítající se barakudu. Dokázala jsem to. Dokázala jsem to udržet hluboko uvnitř, pohřbené a zamčené na zámek.

Tohle mi nesebere.

Byla to asi ta nejtěžší věc, kterou jsem v životě udělala, ale podařilo se mi nevztyčit prostředníček a udržet koleno daleko od míst, kde se zhruba nacházel rozkrok metr devadesát vysokého chlapa. Otočila jsem se na patě a vklouzla za volant. Beze slova jsem za sebou zabouchla dveře, zkontrolovala ve zpětném zrcátku, že nehrozí, že bych někoho přejela, a vycouvala ze svého parkovacího místa.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kulti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.